“…amit meglátok hirtelen…”

József Attila pszichológiai tesztjéről*

Én úgy vagyok,
hogy már százezer éve

nézem, amit meglátok hirtelen…

József Attila: A Dunánál

Illyés Gyuláné emlékirataiban[1] leírja, hogyan
került sor 1937 február 20-án
este, hogy hozzáfogjon, hogy akkor támadt
új ismerősével, József
Attilával megejtse a Rorschach-vizsgálatot.

Erről a
vizsgálatról sokan tudják, hogy
akivel végzik, annak különböző táblákat mutatnak, amelynek különféle alakú
foltjairól vagy ezek különbözően árnyalt részeiről meg kell mondania, hogy mit lát
bennük. József Attilával végülis a
vizsgálatot nem fejezték
be, így azt nem lehetett
a kialakult eljárással értékelni[2]. A továbbiakban egy sajátos, szociálpszichológiai szemléletű módszert[3] fogok az
anyag értelmezésében alkalmazni, amelynek számára az, hogy mit észlel az ember, vagy
az, hogy hogyan észleli, nem csak attól függ, hogy mi hat rá fizikailag
és hogy mi érvényes számára logikailag, esztétikailag vagy etikailag (azaz
hogy mi az igaz, a szép vagy a jó), hanem legalább ennyire attól is, hogy az
észlelés (s éppígy egy gondolat, egy kijelentés vagy egy cselekedet) révén
hogyan kap hangsúlyt vagy tűnik el az ember élményéből egyik vagy másik
társadalmi viszonya, mely meghatározza, hogy kicsoda is ő.

A Rorschach-teszt

Így a költő József
Attila, amikor azon az estén, amelyet már tíz hónap sem választott el attól a
másiktól, amelyen majd aláguggol a vonatnak, a kezébe vette a Rorschach-vizsgálat
első tábláját, és miután mindjárt az elején biztosította Flórát, hogy ő tudja, hogy a tábla úgy készült, hogy egy lapot a közepén összehajtottak, ilyesmiket
látott bele a szimmetrikus, de szeszélyes foltokba, melyekbe ez a technika
rögzítette a papírra előzetesen rávitt tintát: primitív néger szobor…; nő,
sálja lebeg, s rögtön egy másik nő, amint táncol, lábát felemeli, a másik lent van, és hamarosan egymás
után: egy ruha az övcsatjával, oroszlánfej:
mögötte néger feje; a következő tábláról azután már az elején bejelentette:
ez nem tetszik nekem, lehet, hogy a piros
miatt, de nemsokára, immár természetesen egy másik foltban újra feltűnt
egy táncoló nő, majd alig később, egy harmadik foltban ezt látta József
Attila: fekete nő táncol, valamivel
ezután pedig megismételte kijelentését: a
vérpirosat nem szeretem, amihez is hamarosan még kétszer tér – különböző
formában – vissza.

Körülbelül tíz évvel korábban pedig József Attila megírta A bőr alatt halovány árnyék című verset
(JAÖV[4], 319; franciául
pontosan ugyanazokat a képeket írta meg: 320; a kiemelések mindenütt tőlem –
G.L.):

Egy átlátszó oroszlán él fekete falak
között,

Szívemben kivasalt ruhát hordok
amikor megszólítalak

nem szabad hogy rád gondoljak munkám kell elvégeznem,

te táncolsz,

nincs betevő kenyerem és még sokáig fogok élni,

5 hete, hogy nem tudom mi van veled

az idő elrohant vérvörös falábakon

az utak összebújnak a hó alatt,

nem tudom, hogy szerethet-e téged az ember?

néma négerek sakkoznak régen
elcsendült szavaidért.

Kézenfekvőnek látszik a feltevés, hogy József Attila korábbi
verseinek a képeit látta bele a frissen feladott Rorsehach-táblákba. S aki
ennek a feltevésnek mentén akar kutatni, rábukkanhat olyan versekre, mint
például az 1922-ben remek aszklepiádészi formában írott Névnapi dicséret:

Rózsás ajkaidon mámoros élet él,

munkás két kezeden nyílik a friss tavasz,

hajlós-szál derekad – nincs fakadóbb virág!

Hűs és drága zafír szemed.

Nem dícsérhetem én termetedet sehogy.

Oly mű nincs sehol, ó, mely vele érne fel –

márványkőben a vér: kő, nem igaz, nem él.

Benned vér dübörög, piros.

Istentől ragadott bronzkoszorú hajad,

arcod lent a pokol dús tüze érlelé,

dombor kebled, ime, fénylik, akár a gyöngy.

Krisztust vesztene el bokád!

Te vagy Máriaként asszonyok asszonya!

Nem méltó tereád senki se, jól tudom.

Ám én azt akarom, hullva borulj elém,

mondván: El ne veszíts! Szeress!

És ehhez a vershez észreveheti
olyan válaszok egymásutánját a tesztben, amelyeknek mindjárt a kezdetén
feltűnik egy nő, akinek szeme jól látszik,
majd a vége felé egy másik, akinek arca nyitott
szemmel néz ránk, s e kettő között a második táblán ez a kép: . sziklában megjelenik Szűz Mária, hívő
láthat ilyet, amelyet közvetlenül követnek József Attila fentebb már hivatkozott
ismétlődő kijelentései arról, hogy a vérpirosat
nem szereti, majd egy további válasz: csiszolt
kő, és az ötödik táblán: emlőbimbó
szembe; rögtön ezután: valahogy el
van rejtve ebben az ördög, ördögi arc; és mindjárt utána: még egy ördögi arc.

Ezek a képek, ha ama versből hívta elő őket a
Rorschach-vizsgálat provokatív helyzete, nem tíz, mint a korábbi költemény
esetében, de éppenséggel tizenöt év távlatából vetültek a Rorschach-táblák
meghatározatlan anyagába. De azok a képek, melyeket ebből az anyagból József
Attila formált azon az estén, halmozottan megtalálhatók olyan versében is,
melyet egy negyedév is csak szűken választ el a vizsgálattól.

Az első táblán
adja például József Attila
a már idézett választ:
nő, akinek szeme jól látszik, s
mindjárt utána a tábla egy apró foltrészletére ezt mondja: vaginaszerűség; majd egy másik, szintén
apró részletre: nagyon kedves női fej;
a következő tábla egyik részletében hüvelykujjfélét
lát, majd egy további részletben itt is vaginát;
ehhez a képhez azután – harminenyolc válasszal később! – visszatér és
kommentálja, azt követően, hogy közben ugyanerről a foltrészről azt is
megfogalmazta, hogy nem tetszik neki, mert olyan vérsavópiros; a kommentárban most ezt mondja: ez a vörös mint vérsavó nem tetszik, de
mint vagina igen, nyílt és kedves; előbb azonban e vörös foltrészletnek,
amint kimondta róla, hogy vagina, egy további apró részletéről ezt mondja: bogár lába; közvetlenül azelőtt, hogy a
tábla e vörös részletéhez visszatérne, valószínűleg az egész táblával
kapcsolatosan fekete bársony melegségről
beszél; a negyedik táblán egyebek között ezt látja: valaki kinyújtja a nyelvét és felhajlítja; meg ezt: furcsa alak tornamutatványt végez, lehet,
hogy, kifelé van a hasa, lehet, hogy, befelé, tulajdonképpen két alak; az
ötödik táblán pedig ismét egy arc,
majd női arc tűnik fel számára,
mindjárt utána emlőbimbó s még egy női arc, nyitott. szemmel.

Ennyi mindennek az együttese idézi fel számunkra József
Attila Rorschach-válaszaiból a Magány
című verset (JAÖV, 509):

Bogár
lépjen nyitott szemedre. Zöldes

bársony-penész pihézze melledet.

Nézz a magányba, melybe engem küldesz.

Fogad morzsold szét; fald föl nyelvedet.

Száraz homokként peregjen szét arcod,

a kedves. S ha cirógatnál nagyon,

mert öled helyén a tiszta ûrt
tartod:

dolgos ujjaid kösse le a gyom. […]

Kit szorongatsz most? Ha szülsz, a fiadnak

öröme az lesz, hogy körbe forog,

te meg rápislogsz, míg körülhasalnak

telibendôjü aligátorok.

Mozdulatlan, hanyatt fekszem az
ágyon,

látom a szemem: rám nézel vele.

Halj meg! Már olyan szótlanul kivánom,

hogy azt hihetném, meghalok bele.

Persze, abból, hogy miről micsoda jut eszébe az olvasónak
József Attila köz- és magánrendeltetésű müveinek hatása alatt, még egyáltalán
nem következik, hogy magának József Attilának is ugyanarról jutott volna eszébe
az, ami. Ezért azután megfogalmazható egy másik feltevés is: az, hogy József
Attila igen nagyszámú válasza között, amelyet a Rorschach-táblák szemlélése
provokált, tulajdonképpen bármelyik verséhez lehetne megfelelő koktélt
kikeverni, s hogy ezért a fentihez hasonló bemutatók merőben önkényesek.

Ezzel szemben az igazság az, hogy például a JAÖV 386–411.,
413., 415., 420., 422., 426., 427., 430., 432., 434–436., 440., 444., 448.,
450., 452., 456., 457.. verseinek (tehát egyebek között a Nyár, a Lebukott, a Favágó, az Anyám, a Szocialisták, a Mondd, mit érlel…, a Haszon és a Mama címűeknek) nincs semmilyen említésre méltó vonatkozása a
Rorschach-vizsgálatban előbukkanó képekre. Azoknak a költeményeknek a köre
pedig, amelyekben a fentiekhez hasonlóan halmozottan vannak jelen
Rorschach-vonatkozású tartalmak, igencsak véges és az I. táblázat foglalja össze.

József Attila verseinek Rorschach-tartalmai

46. Névnapi dícséret (1922)

l.08, 2.42, 2.43, 2.45,
2.58, 5.05, 5.06,
5.07, 5.10

68. Pap a templomban (1922)

2.23, 2.45,
2.46, 3.10

116. Hűség (1923)

1.03, 1.04, 1.13, 1.21, 1.49, 2.piros, 2.38, 2.43, 2.45, 4.08

271. Félidő: 0-0 (1925)

2.35, 2.43,
2.45, 2.49,
2.50a, 2.50c

319. A bőr alatt halovány árnyék (1927)

1.03, 1.06, 1.26,
1.27, 1.28,
2.piros 2.10, 2.38, 2.43

423. Medvetánc (1932)

1.06, 1.08, 1.17, 1.42, 2.01, 2.10, 2.38

425. A cipő (1932)

2.piros, 2.08, 2.10,
2.43, 2.45, 3.13, 4.04, 4.05

458. Iszonyat (1934)

1.01, 1.08, 1.11,
1.12, 1.30, 1.37, 2.09, 2.14, 2.29, 2.33, 2.35,
2.64, 3.10, 4.01, 4.09, 4.12, 4.13, 4.16, 4.17, 5.01

476. Egy ifjú párra (1935)

1.45, 4.17, 4.18, 4.19

509. Magány (1936)

1.08, 1.09, 1.36, 2.11, 2.12, 2.44, 2.49, 4.04, 4.21, 5.02,
5.04,                            5.05, 5.08

I. táblázat

A cím előtti szám a versnek a JAÖV szerinti sorszáma;
a cím alatti sor(ok)ban a számok JA Rorschach-válaszaira utalnak: pl. 2.38 → II. táblára adott 38. válasz; ha a vers a válasznak
és a közvetlen környezetében található további válaszoknak 2, illetve legalább 3 elemét tartalmazza, ez a kérdéses háromjegyű szám “stílusából” e
bemutatott kód szerint olvasható le.

Annak a megnyugtató tisztázása mármost,. hogy van-e összefüggés József
Attila Rorschach-képei és a költői
látomás által teretmtett képek között, annak megállapításához lehet
fontos, milyen az összefüggés a között a személy között,
aki azon az 1937. eleji szombat estén a Rorschach-táblák anyagát formálta, és
aközött, aki az ezt megelőző talán húsz éven is keresztül a verseit.

Az én feltevésem mármost
ez összefüggéseket illetően
az volt, hogy az elsőt a
második közvetíti. Persze nem
az a
biológiai s nem is az az adminisztratív azonosság, amelyet a József
Attila nevére szóló papírokat
viselő organizmus tart
önmagával attól fogva, hogy “1905-ben
beiktatták az alkotmányba”,
s egészen a Rorschach-felvétel utáni
286. napig. Olyan megfontolások
miatt, melyeket más
helyen érvelve adtam elő, azt
az identitást kell
itt meghatározónak tartani, melyet az egyes ember egy olyan társadalmi kategóriára
vonatkozóan őriz vagy változtat, amely az általános
emberi értékeket közvetíti a számára.

A fentebb címszószerűen bemutatott módszer éppen az ilyen
értelemben vett társadalmi azonosság
vonatkozásában számol azzal, hogy az ember túlhangsúlyozza,
hogy például ugyanúgy vagy másképpen teszi, mondja, gondolja vagy érzi a
dolgokat, mint a maga társadalmi-kultúrális referenciája, hogy e
túlhangsúlyozással tegye markánssá (akár más, akár önmaga előtt) hogy a maga
társadalmi azonossága ugyanolyan, illetve hogy másmilyen, mint e
társadalmi-kultúrális referenciáé.[5]

A módszert egy esettanulmányban József Attilára alkalmazva
azt a megfigyelést hasznosítottam, mely szerint az ő költészetében egy-egy
szemléleti elem (egyszer egy kép, máskor egy versforma stb. ) vagy egy
gondolati motívum ismételten visszatér, s eközben szociálpszichológiai
jelentése a visszájára fordul. “A mű világának minden pontja arehimedesi pont”,
vallotta József Attila (JAÖM IlI., 92), állítva, hogy “a vers egy-két sora a
kölcsönösen függő kapcsolódás folytán eleve meghatározza a többit”. Ha pedig ez
nála így van, akkor összehasonlítva, hogy ugyanabból az egy-két sorból vagy más
(képi, ritmikai, gondolati) elemből a műnek milyen világa áll elő különböző
élethelyzetekben, következtetések vonhatók le arról, hogy a “kölcsönösen függő
kapcsolódás” miképpen módosul az idők során. Ami eközben változatlan, és ami
változik, kölesönösen hangsúlyt adnak egymásnak, és az alkalmazott módszer az
így egymás hátterén elnyert értelmüket a személy társadalmi azonosságának
meghatározásával és újrameghatározásával hozza összefüggésbe, mely szintén
változások és változatlanságok, különbözőségek és hasonlóságok kölcsönös
túlhangsúlyozásával történik. E két folyamat vagy aktus párhuzamot tart
egymással.

Például az 1933-ban írott Elégiában találjuk ezt a képet:

[…] Itt a lelkek

egy megszerkesztett, szép, szilárd jövőt

oly üresen várnak, mint ahogy a telkek

köröskörül mélán és komorlón

álmodoznak gyors zsibongást szövő

magas házakról. […]

Mármost az 1937 februárjában íródott Flóra című versfüzér Megméressél!
című darabjában az üres telekre képzelhető ház képe a visszájára fordulva tér
vissza:

Már nem képzelt ház üres telken,

csinosodik, épül a lelkem.

E váltásnak gyaníthatóan egyetlen tudatos motívuma poétikai
– azonban erre támaszkodva (a freudi “anlehnung” értelmében) tudattalanul érvényre jut a szerző
szociális identitásával összefüggő szociálpszichológiai motívum (ennek
közelebbi természetére nézve lásd a hivatkozott esettanulmányt). Hasonlóan
ahhoz, ahogyan ez akkor történik, amikor az 1933-as gép-állat metafora:

Csak nézzétek, a drága jószág

hogy elvadult, a gép!

[…]

Ki inti le – talán a földesúr? –

a juhász vad ebét?

[…]

Kezes állat. No, szóljatok rá!

Mi tudjuk a nevét.

tér vissza 1937-ben úgy, hogy közben
szociálpszichológiai konnotációja az ellentétére fordul:

Bemásszák lelkünket a gépek,

mint aluvót a bogarak.

A feltevésem tehát az volt, hogy ugyanilyen elaborációs
technika közvetíti azt módot is, ahogyan 1937-ben JózsefAttila
Rorschach-válaszainak képeiben visszatérnek versbeli előzményei. Ezért e
Rorschach-képek között olyanokat kerestem, melyek éppolyan nyilvánvaló módon
építkeznek korábbi versek képeiből, mint amilyen nyilvánvaló az, hogy a
kérdéses Rorschach-építmény egésze nem található meg e versekben. Minthogy
pedig csekély számú versbeli előzmény esetén a tény, hogy egy-egy Rorschach-kép
hasonlít is rájuk, de különbözik is tőlük, inkább tekinthető véletlennek, mint
jelentőségteli tünetnek, további feltétel volt, hogy a kérdéses képeknek minél
nagyobb számú versbeli előzményük legyen.

Mind e feltételeket tekintetbe véve, a szóba jöhető
Rorschach-válaszokat a II. táblázat
tartalmazza.

1.O8.
Bundás nő, olyan a feje, mint a medvéé, szeme jól látszik

1.30.
Gyerekfej báránybőr sapkában

1.34.
Felhőszerűség nincs benne

1.36.
Nagyon kedves női fej

1.48.
Tájszerű

2.29.
Egy lány dombon megy lefelé, itt az árnyéka

2.33.
Ablakból kinéz valaki, de csak az árnyéka látszik

2.35.
Katona szalad

2.36.
Nagyon messze esik az eső

2.43.
A vérpirosat nem szeretem, a rúzst nzm szeretem

2.45.
Ez a vízpiros, vérsavópiros, azért nem tetszik

4.05. Az egész erdőszerű, lombfelhők

5.05. Emlőbimbó szembe

II. táblázat

E válaszok mindegyikének van az
alkalmazni szándékolt módszer szempontjából érdekes vonatkozása.

Ezek egyikének megállapításához tudni kell, hogy a Rorschach‑tesztben
olyan táblák, amelyeket fekete és fehér foltok különböző kombinációi alkotnak,
váltogatják egymást olyanokkal, amelyeken a piros színnek különböző árnyalatai
is jelen vannak. Az első ilyen, piros foltokat is tartalmazó táblánál József
Attila, például a 2.43. és a 2.45. válaszokban ismételten megfogalmazza, amit
a 2.07./2.08. közötti megjegyzésként már mondott egyszer: Ez nem tetszik nekem, lehet, hogy a piros miatt. S fentebb már volt
szó róla, hogyan tér vissza immár békülékenyebben még egyszer ehhez a színe
miatt nem tetsző foltrészlethez (2.49). Tulajdonképpen lesz majd még egy
válasza, amelyben indirekte a piros színnel kapcsolatos averziójáról vall:
amikor kézhez kapja az első olyan táblát, amelyen ismét nincs piros folt,
mindjárt megdícséri: Ez már tetszik
nekem, sok rejtélyes van benne, amit fel kell fedezni. Érdemes
megjegyezni, hogy ezek után a rejtélyes és felfedezni való táblára összesen 23
választ ad, míg a “nem tetszőre" 66-ot adott (sőt, tulajdonképpen 69-et,
mert a 2.50. – valaki távcsővel néz, vagy fényképezőgépet tart, vagy iszik,
vagy kürtöt fúj – négy különböző válasznak is felfogható).

Ezeknek a Rorschach-beli tényeknek a hátterén tehát
figyelemre méltónak látszana, hogy a versekben a piros, vörös (a korábbi
versekben gyakran bronz: “Márta, hajad, /Bronz ajakad / Kéri s lázad a
vágyam”) színeknek szinte mindenütt egyértelműen pozitív a konnotációja; A
vérnek ugyancsak; érdekes, hogy ahol nem, ott a vér nem piros vagy vörös, hanem
például:

Fejem forró,
de büszke templom,

Nagy orgonája búgva zeng,

Sötét vér hull a kőre lent

Sötét oltárról, régi tempón.

Pap a templomban

Vagy:

Megszúrtam az
apám

s elnéztem, amint vére folyt

egy alvadt éjszakán.

Leszúrtam, nem is színezem (...)

A bűn

A konnotációnak azt a megfordulását érdemes lenne a fentebb
említett szempontból megvizsgálni, különös tekintettel arra, ahogyan ugyanezek
a motívumok majd az 1937-es év verseiben előbukkannak:

S a fogoly
világ hullat

Könnyes üvegszemekkel

Vércseppes pihetollat.

Ez a pirosló reggel.

Sas

Vagy:

Piros vérben
áll a tarló

s ameddig a lanka nyúl,

kéken alvad. Sír az apró

gyenge gyep és lekonyúl.

Lágyan ülnek ki a boldog

halmokon a hullafoltok.

Alkonyúl.

“Költőnk
és kora”

A Rorschachra vonatkoztatott vizsgálódást azonban itt
akadályozza az, hogy a Rorschach-teszttel kapcsolatos tapasztalatok igen nagy
száma tanusítja, hogy a JA-éhoz hasonló választ a foltok színére az esetek jól
meghatározható típusaiban magának e vizsgálatnak a szituációja provokálja, s
ezért itt célszerűnek látszik az adott esetben is a Rorschach-elemzés
klasszikus magyarázataira szorítkozni.

József Attila más halmozott előzményű Rorschach-válaszának a
fentebb vázolt módszerrel történő elemzését az nehezíti, hogy a vizsgálatot,
minthogy félbeszakították, természetesen nem követhette az az utóteszt, amelyben
a pszichológus megállapíthatja, hogy a vizsgált személy egy-egy táblának
pontosan melyik részére adta azt a választ, amelyet adott. Márpedig éppen a
kérdéses módszer alkalmazásához igen fontos lehet annak megállapítása, hogy
meghatározott későbbi válasz ugyanarra a foltrészre vonatkozik, amely korábban
már felidézett egy képet s ezt a későbbi válasz módosítja (ennek fontossága
megítélhető azon a fentebb már többször hivatkozott példán, amikor József
Attilának a 2.49. válasza a maga megfogalmazásával egyértelművé teszi, hogy
ugyanarról a foltról – 2.45., – amelyről korábban ezt mondta: ez...
vérsavó-piros, azért nem tetszik, mondja most: ez a vörös mint vérsavó nem
tetszik, de mint vagina igen, nyílt és kedves).

Mindezen nehézségek miatt az említett módszer alkalmazási
lehetőségei itt szerfelett leszűkülnek. Egyetlen olyan Rorschach-választ
lehet említeni a fentebb felsorolt tizenhárom közül, ahol érdemes – s ezúttal
is fenntartások hangoztatása mellett és inkább illusztratíve, mint a belőle
nyerhető tanulságok kedvéért – e vizsgálat végeredményét röviden bemutatni:

1.30. Gyerekfej báránybőr sapkában.

A képet két elemre bontottam:
gyerek(fej) és (báránybőr) sapka.

Azok a versek, amelyek képanyagukat tekintve összefüggésbe
hozhatók a gyerek(fej) motívummal a következők (a számok a versek JAÖV szerinti
sorszámai; ha a vers a válasznak és a közvetlen környezetében található további
válaszoknak 2, illetve legalább 3 elemét tartalmazza, ez sorszámának a
“stílusából" e bemutatott kulcs szerint olvasható le): 138, 187, 188, 196,
226, 237, 243, 259, 262, 264, 273,
274, 292, 332, 333, 359, 376,
415, 428, 433, 438, 439, 444, 445,
453, 454, 458, 459, 469, 470, 473, 475, 481,
482, 485, 487, 488, 489, 496, 502, 504, 505, 514.

Megállapítható, hogy ennél a Rorschach-válasznál teljesül
mindkét fentebb említett feltétel, amely szükséges ahhoz, hogy az alkalmazni
szándékolt módszert valóban alkalmazni lehessen. Először, a Rorschach-képnek
itt igen sok versbeli előzménye van: a Rorschach-vizsgálat előtt írott
verseknek csaknem 8,5%-ában (s a Külvárosi éjjel kezdődő időszak verseinek
csaknem egynegyedében) van ilyen vonatkozású kép, mindazon versbeli képeknek
pedig, amelyekkel Rorschach-tartalmak hozhatók összefüggésbe, több mint 6%-a a
gyerek(fej)re vonatkozik. Másodszor, ez a versbeli motívum úgy tér vissza
József Attila Rorschach-válaszai között, ahogyan a versekben nem fordul elő:
gyerekfej báránybőr sapkában.

A versekben különböző élettörténeti korszakokban a
gyerek(fej) ilyen – változó – kontextusban fordul elő:

(...) két
gonosz titángyerek,

Kedvvel piroslik, tátva-nyitva szájuk,

Csinál a hóbul élő, furcsa bábut

És hógolyóz, míg messzi munka van

A
Kozmosz éneke (1923)

[...]
harmatos, magas fűben tíz-húsz kövér, víg gyerek

sivalkodva, meztelenül (...) rakáson hempereg

Fiatal
asszonyok éneke (1925)

Huszonhárom király sétál,

jáspiskorona fejükben,

sárga dinnyét edegélnek,

új hold süt a balkezükben.

Huszonhárom
kölyök császkál,

csámpás sityak a fejükben,

görögdinnyét szürcsölőznek,

új nap lángol jobb kezükben

Medáliák
(II). 11 (1928)

Helyén a
kapszlit ő kapdossa

s elfakult fejű kisgyerek

Mondd, mit
érlel... (1932)

Anyjához tér
így az a gyermek,

kit idegenben löknek, vernek

Elégia
(1933)

fiúnk uccán,
üveg alatt

nézi csak építőkockáját

s ha lányunk babaruhácskáját

kéri – hisz szövetet szövünk –

összeszorítja puha száját –

bérünk van, nincsen örömünk.

Bérmunkás
ballada (1934)

S végül egy 1936-os előfordulása a
motívumnak, amelyet, minthogy egészen a közelmúltig ismeretlen volt[6], teljes egészében
idézek:

Vigasztald meg a gyermeked -

nem fák ezek, csak emberek,

nem boszorkák – kofák, kasok!

kutyák ezek, nem farkasok!

Nem bölcselkednek – alkudoznak,

s az pénz, nem sárkány pikkelye

s a büvös igéknél se rosszabb

az állam törvénycikkelye.

Csak vigasztald meg, ha vigasz

a gyermeknek, hogy így igaz.

Aztán dünnyögj egy új mesét,

fasiszta kommunizmusét,

mivelhogy rend kell a világba,

a rend pedig arravaló,

hogy ne legyen olcsó, mi drága

s ne legyen szabad, ami jó.

S ha bámul
reád a gyerek

s nagy lenne, melléd, mert szeret,

utalj példára – az a kár,

hogy ne magadra, te szamár,

hanem a ravasz csecsemőre:

sír-rí, hogy szánassa magát,

de míg mosolyog az emlőre

növeszti körmét és fogát.

Vigasztald
meg…

Vajon a motívum ennyi és József
Attila élettörténeti szakaszai szerint módosuló előfordulásához milyen újabb
szociálpszichológiai jelentést tehet hozzá, ha a Rorschach-teszt I. tábláját
szemlélve sorra oroszlánfejet lát, majd mögötte néger fejét, meg bivalyét, sőt
meg is jegyzi, hogy fej rengeteg van, csupa fej, majd mindezt követően a tábla
egy foltrészletében József Attila nem – ahogyan e sorba illeszkedne –
gyermekfejet lát, hanem gyermekfejet báránybőr sapkában?

A kérdés megválaszolásához közelebb vihet, ha a válasz e
másik összetevőjének is megkeressük a verselőzményeit. E munka során kitűnik,
hogy báránybőr sapka motívumot a versekben nem találni, sőt, általánosabban,
sapkát is lényegileg hiába keres az ember. Ha még ennél is általánosabban a
“fejfedők" előfordulását keressük a versekben, akkor ilyen – nem túl nagy
számú – részletre bukkanuk:

Benn férfi ül
s nehéz, vörös kezekkel

flaskót dédelget s dünnyög, vagy danol;

(...)

Zsíros haján rossz bőrsüvegje roggyan.

Tanulmányfej
(1922)

A lelkesedés
zengő süvegét

égig hajitják a görnyedt napok

A
legutolsó harcos (1923)

Az én
feleségem nógat engem:

Nosza keress kenyeret hamar a te két karod erejével.

Az én feleségem nevet engemet:

Nosza fuss kalapod után míg a szoknyám legszebben lobog...

Feleségem
(1926)

(...) a
görbült, öreg számadó cseléd

sóhajtva tolja hátra süvegét.

Hátát jegenye támogatja,

Fáradt az is, de nem mutatja.

Lucához
(1928.

Hümmögőn
áhitgat a nép

s házacskák gondolkodnak, ím

zsupjának zsíros süvegét

lehúzza ablakára mind.

Tiszazug
(1929)

Mindezeknek az előfordulásoknak
közös összfüggése, hogy a fejfedőt – valóságos vagy megszemélyesítő – felnőtt
férfi viseli. Akár alkoholista, akár az igazság harcosa, vagy férj, aki
feleségének kedvére tesz, a maga gondjába belefáradt öreg vagy olyan embert
formázó falusi ház, aki mások helyett gondolkodik – mindenképpen felnőtt férfi.

Ennyire általánosított formában azonban már találhatunk verselőzményt
a kérdéses Rorschach-tartalom egészéhez. Az egyiket fentebb már idéztem: a
csámpás sityakban császkáló huszonhárom kölyökről, aki összehasonlítva a
jáspiskoronával sétáló huszonhárom királlyal, semmivel sem mutatkozik
alábbvalónak a felnőtt – és nagyhatalmú – férfiaknál. A másikat:

A kiskölyök,
ki voltam, ma is él

s a felnőttet a bánt fojtogatja;

de nem könnyezik, egy dalt zöngicsél

s ügyel, hogy el ne szálljon a kalapja.

Kirakják
a fát (1936)

alig válsztja el
néhány hét attól az 1937 februári későesti órától, amikor József Attila
bemutatkozik a gyönyörű pszichológusnőnek és a Rorschach I. táblájának egy kis
foltjáról ezt mondja: gyermekfej báránybőr sapkában.

Mondhatta volna ezt is: “tête d'enfants en bonnet
d'agnelin”, hiszen tudott franciául. Hogy magyarul adta a válaszait, olyan
trivialitás, amelyet a Rorschach-teszt eredményeinek értékelésénél nem szoktak
figyelembe venni. Ha azonban mégis franciául mondta volna, figyelmet érdemelt
volna a jelenség; másfélét, mint akkor, ha erre azért került volna sor, mert
történetesen valamennyi válaszát francia nyelven adta; s ez utóbbi megint
másfélét, mint akkor, ha olyan embernél áll elő, aki máskor is franciául
beszél. E legutóbbi eset azután éppúgy nem váltana ki figyelmet, mint a fentebb
szóbahozott trivialitás: hogy a magyar József Attila a magyar
vizsgálatvezetőnak magyarul adta meg válaszait. S mégis, az esetnek figyelmet
kellene keltenie, ha – bizarr feltevés, de hamarosan értelmet nyer majd – egy
francia József Attila a maga francia nyelvén adná a maga 4.17. válaszát: puli
kutya hever fa tövében, s mindjárt utána (4.20.) ezt látná egy másik foltban:
két címer összeillesztve, az egyik olyan, mintha magyar címer lenne...

Vajon milyen nyelven beszélt József Attila, amikor a
Rorschach-vizsgálatot végezték vele. A kérdés kevésbé lesz triviális, ha
hozzáteszem:... és “milyen nyelven nézett"? S esetleg végképp elveszti
trivialitásának látszatát, ha ráébredünk, hogy nyelvnek nemcsak azt a beszélt
nyelvet tekinthetjük, amellyel az ember bemutatja, hogy például magyar-e vagy
francia, hanem, általánosabban, minden olyan megnyilvánulást, amellyel bármely
társadalmi minőségét tekintve hangsúlyt helyez arra, ami ezt más társadalmi
minőségektől megkülönbözteti. Ez a “nyelvhasználat" azután nemcsak térben
teheti kategórikussá a határt, amely egy társadalmi minőséget egy másiktól
megkülönböztet, hanem időben is: amikor valaki a maga élettörténetének
különböző helyzeteiben előállott társadalmi minőségeket tekintve mutatja be,
hogy ő kicsoda. Márpedig József Attila esetében kivételes lehetőségünk van,
amilyennel általánosan nem számolhatunk a Rorschach-tesztben, hogy
megvizsgáljuk, melyik élettörténeti korszakának nyelvét használja annak a
szövegnek a produkálásakor, amellyel a Rorschach-válaszokban bemutatja magát.
Más szóval, hogy melyik József Attila mutatja be magát: a gimnazista költő-e;
vagy a “kész" költő; vagy a köz- és magánéletében hetyke forradalmár; vagy
az elköteleződött, militáns kommunista; vagy a révedő és tűnődő; vagy az első
identitásválságát cselekvőleg szenvedő, aki a legképtelenebb regresszióig képes
progrediálni benne; vagy aki a Rorschach-vizsgálatot közvetlenül megelőző
időszakban kerül ki társadalmi személyazonosságának ebből a válságából s ekkor
még nem tudhatni, mibe kerül át belőle?

Az I. táblázat József Attilának azokat a verseit mutatja be,
melyek képeit halmozottan vélnők felfedezni a Rorschach-válaszok motívumai
között. A III. táblázat ezeknek a képeknek a számát azokhoz az élettörténeti
korszakokhoz rendezve összesíti, amelyekben ama versek keletkeztek s amelyeknek
“nyelvéből" mintegy közvetítik a “szavakat" a Rorschach-látványok
“szövegébe".

Ami e táblázatból egyértelműen kiderül, az az, hogy József
Attila elköteleződött, militáns kommunista korszakából – az 1929 második
felétől 1932 szeptemberéig tartó időkből – ezen a közvetítőn keresztül nem
származott át semmi a Rorschach-motívumok közé.

A kezdetektől A Kozmosz éneké-ig

105

138

0,76

1923 májusától 1926
augusztusáig

30

167

0,18

Párizstól 1929 első feléig

41

73

0,56

1929 második felétől 1932
szeptemberéig

0

40

0

A Külvárosi éjtől 1934
augusztusáig

94

35

2,7

1934 szeptemberétől a
Rorschach vizsgálatig

132

67

2,0

III.
táblázat

Az első oszlop azoknak a Rorschach-motívumoknak a
számát mutatja, amelyeket az egyes élettörténeti korszakokból származó
“halmozott Rorschach-vonatkozású" versek tartalmaznak. A második oszlop az
egyes életperiódusokból származó versek számaiból áll. A harmadik oszlop számai
az elsőéit a másodikéinak tekintetbevételével súlyozzák.

A másik pólusra vonatkozóan leolvasható eredmény kevésbé
egyértelmű. A diák költő élettörténeti korszaka meglehetősen nagy értékkel
(105) van képviselve, azonban ezek a motívumok az ekkor keletkezett versek
ugyancsak nagy számának (138) a hátterén oszlanak el. Az identitásválság
kezdetétől a Rorschach-felvétel időpontjáig terjedő időszakot még nagyobb érték
(132) képviseli, s ennek súlya még ennél is nagyobb mértékben múlja felül az
előbb említett korszakét, minthogy a versek összszáma (67), melynek arányában
kell súlyozni a másik értéket, ekkor a felét sem éri el a diákkorban produkált
versekének.

S ugyanezen megfontolásból adódik, hogy a militáns
kommunista identitásának fennállása és a társadalmi személyazonosság első
válságának kitörése közötti időszak, jóllehet csak viszonylag szerényebb
számmal (94) képviselteti magát az ilyen úton közvetített Rorschach-mitívumok
között, ez a versek igen mérsékelt összszámának (35) a hátterén azt a
felismerést keltheti bennünk, hogy a Rorschach-teszttel a leginkább a Külvárosi
éjtől 1934 augusztusáig terjedő korszaknak a József Attilája mutatta be magát
1937 februári találkozásukkor Flórának.

Mármost, hogy a korszak,
melyből “halmozott Rorschach-vonatkozású" versek közvetítőjén keresztül
nem származott át semmi a Rorschach-motívumok közé, és az, melyből vélhetően a
legtöbb származott át, egymással szomszédosak, ez felveti a kérdést: van-e
József Attila életében olyan történés, amely olyan kategórikusan választaná el
e két korszakot, hogy az indokolná a két korszakkal összfüggő két társadalmi
identitás későbbi megnyilvánulásának ilyen kategórikus különbségét?

Hipotézis

József Attilával foglalkozó korábbi,
említett esettanulmányomban, amelynek megállapításaira ebben a dolgozatban
ismételten hivatkozni kényszerültem, minthogy sem megismételni, sem
megkerülni nem volt lehetőség, amellett vonultattam fel érveket hogy József
Attilánál a kommunizmus melletti militáns és szervezeti elköteleződés
kialakította a társadalmi személyazonosságnak egy elegánsan szigorú rendszerét.

Ennek különleges fontosságát József Attila számára az adta
meg, hogy társadalmi életrajzában szinte nem volt olyan tényező, amely
egyértelműen jelölt volna ki számára helyet egy társadalmi univerzumban. A
kétértelmű, felemás társadalmi minőségeknek általában a társadalmi azonosság
pszichikus feldolgozása adja meg az egyértelműséget. E pszichikus feldolgozás
annál sikeresebb, minél inkább a szociális kategorizáció kettős eljárása
jellemzi: az egyén a maga kétértelmű társadalmi viszonyait valamilyen irányban
úgy túlozza el, hogy ennek révén egyértelműen besorolja magát (más egyénekkel
együtt és megint másoktól elkülönülten) valamilyen szociális kategóriába –
másfelől besorolja a maga szociális kategóriáját (más szociális kategóriákkal
együtt és megint másoktól elkülönülten) valamilyen szociálpszichológiai
struktúrába. Ez az egész elaborációs teljesítmény az esetek nagy hányadában
maximálisan tudattalanul áll elő. A kisebb hányadhoz tartozó József Attila
viszont nagyfokú tudatossággal fogalmazza meg ismételten a maga elaborációs
rendszerének a szerkezetét: “.. elvegyültem és kiváltam”.

Az elvontabb
szociális kategóriákat a
feldolgozás eredményeképp konkrétabbak képviselik, de csak mint mozzanatok,
amelyeket az elvontabb
felad a közöttük levő viszony
manifesztálásának érdekében. A József Attila-féle szerkezetben mármost a mozzzanatok egyike
kiválik azzal, hogy a maga méretarányában
hordozza az egésznek mint a részek közötti viszonynak a mintázatát.

Így hordozza az ember mintázatát a proletár. “Marx szerint –
írja József Attila – az emberek tárgyi logikájától elválaszthatatlanul függ
(... ) alanyi logikájuk. Az emberek objektív logikájának anyagi tárgyakban
megtestesült jelei a termelési eszközök, és ez az objektív logika nyilatkozik
meg a társadalmi munkamegosztásban is. De éppen a társadalmi munkamegosztás
miatt különböző társadalmilag az emberek szubjektív logikája – így jönnek létre
a szubjektív osztálytudatok. Végül is a proletárságot kényszeríti rá a helyzete
hogy saját szubjektív osztálytudatát annyira kifejlessze, hogy magába foglalja
azt az objektív emberi logikát, amelyet az emberiség eddig is érvényesített, de
csak társadalmi működésben, a termelési eszközökben, a munkamegosztásban, tehát
nem öntudatosan hanem (... ), mint ahogy Marx mondja, "önmagát
elidegenítve".”[7]

Ezért azután József Attila elaborációs építkezése szerint
csak azáltal tud igazán “elvegyülni” az emberek között, ha “kiválik” közülük
mint proletár, aki nemcsak teszi, amit az objektív logika” szerint tennie kell,
de a “szubjektív logika” szerint tudja is. A továbbiakban ugyanígy közvetíti
számára a proletárok közé való elvegyülést, ha kiválik közülük mint kommunista,
és hasonlóképpen kell a kommunisták közé való elvegyüléshez, hogy kiváljon
közülük mint József Attila, a költő. Az építkezés csúcsára érve azután azt
találjuk József Attilánál, hogy esztétikája szerint az ihlet ugyanúgy választja
ki a költő szemlélete számára adott valóságmozzanatok közül azt, amelyikben
felmutatható a világegész viszonyainak a mintázata – ezt a kiválasztott részt
azután mintegy új világegésszé teremti, s ez a mű.

Amikor 1932-ben a Valóság körüli konfliktussal megindul az a
folyamat, amelynek eredményeként megromlik, majd 1934-ben megszakad a
kapcsolata a kommunis párttal, akkor nem annyi történik, hogy egy szervezettel
való viszonyában változás következik be (melyet követően kapcsolódhatna más
alternatív szervezethez vagy alkalmazkodhatna a szervezeten kívüli
élettevékenységhez), s nem is csak egy viszonyítási csoportot veszít el
(amelyhez az odatartozás nélkül – vágyakozva vagy gyűlölködve – viszonyíthatná
magát, esetleg idővel találhatna egy olyan másik viszonyítási keretet, amelyhez
tartozva sem pozitív, sem negatív szálakat nem őrizne többé a régihez). A
fejlemények József Attila társadalmi személyazonosságának egész, elegánsan
szigorú építményét fenyegették. A társadalmi azonosságnak ebben a rendszerében
az emberi értékek és az új költői mű között egyfelől az közvetített, hogy
József Attila proletárként hordozta az emberi értékeket, másfelől viszont az,
hogy a proletár József Attilaként alkotta az új költői művet (“költő én
vagyok”, írja egy töredékversben amelyben másutt szövegszerűen is visszautal
esztétikai alapvetésére, ahol viszont egyebek mellett ez olvasható: “Nem
szükséges, hogy én írjak verset, de úgy látszik, szükséges, hogy vers írassék
[... ]” [JAÖM III. 81. )). Ez tette
József Attila számára olyan tragikussá a fenyegetést, hogy e két (József
Attilaként és proletárként létező) társadalmi minősége között közvetítő
szociális kategóriához (a kommunistákéhoz) ne tartozzék.

S ami 1932-ben még csak fenyegetés – amelyet érez, s érzését
ki is fejezi e korszakbeli verseiben, amely kifejezésért a kommunisták
bírálják, s ez fokozza rosszérzését –, az a korszak végére valósággá
lesz:1934-ben immár nemcsak a kommunista párt nem közvetíti hozzá a
phroletariátushoz tartozást, de a proletariátus sem közvetít számára többé
emberi értékeket, ahogyan másfelől nemcsak a kommunista párt nem közvetíti őt
az osztályhoz (a József Attila által vezetett szemináriumok s a gödi túrák
megszűnésével eltűnnek az alkalmak a proletárokkal való találkozásra), hanem
ő sem közvetít többé a muhnkásosztályhoz új költői művet (1934-ben, a
Hódmezővásárhelyen töltött hónapok alatt egyáltalán nem ír új verset, a
proletariátusról viszont ekkor fogalmazza meg: “a munkásosztálynak, amely
sakk-körökkel és dalárdákkal rendelkezik, nincs költészete, nincs
szépirodalma”).[8]

Az a József Attila tehát, aki azon az 1937. februári estén a
Rorschach-táblák foltjaiba kivetíti a maga képeit és ezáltal bemutatja magát
Flórának, semmiképp sem az az ember, aki megalkotta a maga társadalmi személyazonosságának
épületét és abban biztonságérzettel lakozik – a leginkább pedig az, aki a
biztonságérzetet már elvesztette, de magát az építményt még óvja – eleven
támpillérként – a széteséstől.

Kérdés: miért ez, s nem (vagy csak kevésbé) az a József
Attila mutatkozik be itt, aki ekkorra már eljutott a Külvárosi éjtől a Nagyon fájig,
a válság előérzetétől üvöltő fájdalmáig, s akinek minden harmadik versében
megjelennek “gyerekfejek”, és egyszer sem báránybőr sapkában”?

Feltételezésem szerint a Rorschach-vizsgálatot közvetlenül
megelőző hónapokban a kommunisták és József Attila visszatérnek egymáshoz való
viszonyuk kérdésére. Távolról sem úgy, ahogyan ennek a viszonynak az apologétái
állították: ha már nem lehetett többé védeni azt a tételt, mely szerint ez a
viszony mindvégig zavartalan és töretlen volt, akkor legalább azt hirdetve,
hogy a zavartalanság (s ki tudja, talán még a töretlenség is) a Komintern VII.
kongresszusát követően helyreállt.

Az én hipotézisem ehelyett csak mint a kommunisták részéről
megfogalmazódó ajánlattal számol olyasmivel, amiről például Horváth Márton
hírt ad, amikor Bálint György közlésére hivatkozva írja: “A '35-ös
Komintern-kongresszus a szektariánus politika fokozatos felszámolására
vezetett, s ez végre meghozta a fordulatot József AttilaM megítélésében is.
Bálint György közölhette József Attilával, hogy a párt bizalommal és mélységes
megbecsüléssel tekint a működésére.”[9] Hogy mikor került sor erre és más hasonló
beszélgetésekre, és hogy mit is közölt József Attilával Bálint György és mit
üzent neki a pártvezetés másokkal, akik a párt vezetőinek utasítására
felkeresték (például Haraszti Sándorral, aki beszámol arról a látogatásról,
amelyet felső pártkapcsolatának utasítására 1936-ban a Szép Szó szerkesztőségében tett: [“Attilának én elmondtam, hogy
most nem jöttem, mint ismerőshöz, néhai baráthoz, hanem mint a párt
megbízottja”]: Haraszti előadása szerint e vállalkozás József Attila eleve
elutasító magatartásán bukott meg [PIM Hangtárban 282/2/Zjelzet alatt őrzött
interjú]), mindennek nem párttörténeti, hanem identitástörténeti vonatkozásai
érdekeltek.

Ez utóbbinak tüneteként olyan tényeket elemeztem, mint hogy
a fentebb idézett és a korabeli szovjet gyakorlattal szemben egyértelműen
kritikus Vigasztald meg c. versnek
egy enyhített változatát jelenteti meg.[10] Ilyen tünetként kezeltem a Szép Szó ugyanazon
(1936. októberi) számában megjelent Irgalom
című költeményt is, amelynek értelmezésében ugyancsak nagy segítségemre volt
Fejtő Ferenc, aki ugyanabban a beszélgetésben elmondta, hogy az 1936 esztendő
szorongató élményeit fejezték ki például ezek a sorok: “Mit oltulmaztunk [ti. a demokrácia értékei a totalitariánizmus
szorításában], nincs jelen [az
európai demokráciák – mindenekelőtt pedig a franciaországi népfrontkormány –
megtagadták a támogatást a halálos veszélybe került spanyol demokráciától), azt most már támadóink védik [Sztálin az
1936. augusztusi perrel s a törvényellenesen elítélt bolsevik forradalmárok
statáriális gyorsaságú kivégzésével a legbrutálisabb támadást intézte a
demokrácia ellen – ugyanakkor a Szovjetunió volt az egyetlen állam, amely
államként támogatta a spanyol köztársaságot; s az első nagy koncepcicós perrel
egyidejűleg a Szovjetunióban országos vitára bocsátottak egy meghökkentően
demokratikus fogalmazású alkotmányt).

Mindezt azonban nem úgy állítom be, mintha az történnék,
hogy, mint egy trükkfilmben, az ok visszavonása visszapergetné az általa
okozott történést, s a kőhalomból visszaépülne az az épület, a társadalmi
énazonosságé.

Amit a jelenlegi
vonatkozásban felidézett hipotézis megfogalmaz, az az, hogy a kommunista párt
1934-et megelőzően is és
1936-ot követően is
úgy definiálja a
viszonyt József Attila és
önmaga között, hogy az
e viszonynak paradox jelleget ad.
A paradoxon azonban egymással ellentétes irányú. (Garai, 1993).

Az első paradoxon attól áll
elő, hogy a kommunista
párt József Attilát kitaszítja, megállapítva róla, hogy
nem kommunista módon gondolkodik. Minthogy e
megállapítás a legjellegzetesebben kommunista gondolkodás produktuma
volt (lásd például Sándor
Pál visszaemlékezését)[11], József Attilának, ha kommunista
módra gondolkodik, magának is be kellett látnia hogy nem kommunista módra
gondolkodik (míg ha gondolkodása nem kommunista. akkor még az is
lehetséges. hogy azt tartsa, hogy gondolkodását kommunistának vélje.

Az 1936-os év történéseivel egy más szerkezetű paradoxonnak
jött el József Attila számára az ideje. A kommunista párt képviselői ekkor az
új irányvonalnak megfelelelő kommunista gondolkodással úgy ítélték meg, hogy
több van, ami József Attila és az ő gondolkodásukban hasonló, mint ami megkülönbözteti
e két mentalitást, ezért József Attilának köztük a helye. József Attilának az
új megítélés új döntési helyzetet kínált: ha a kommunistákhoz hasonlóan ő is
úgy gondolja, hogy kettejük gondolkodásában több a hasonló, mint ami
megkülönbözteti e két mentalitást, s hogy ezért neki, József Attilának a
kommunisták között van a helye, akkor eggyeel több oka van, hogy igy gondolja,
mint lenne akkor, ha nem így gondolná – viszont ha József Attila a
kommunistáktól különbözően úgy gondolja, hogy kettejük gondolkodásában több a
különbség, mint ami egymáshoz hasonítaná e két mentalitást, s hogy ezért nekik
nincs közük egymáshoz, akkor most meg arra van eggyel több oka, hogy igy
gondolja, mint volna akkor, ha nem így gondolná.

Az első paradoxon esetében az embernek egyre inkább az az
érzése, hogy bármit is gondol, gondolkodásának éppen ez a gondolkodás veszi el
az érvényét. Márpedig az ember, akinek tartós élménye, hogy gondolata ellenállhatatlanul
fordul az ellentétébe, átéli erőtlenségét, és magát előbb-utóbb impotensnek
fogja érezni. S valóban: a (publikálatlan) Rapaport-levelekben és a Gyömrői
Editnek címzett írásokban vissza-visszatér ez a motívum.

Feltéve mármost, hogy helyes a hipotézisem, mely szerint
1936 második felében József Attila elé új dilemmát állít a kommunista párt
viszonyuk újrafogalmazásával, s hogy ezt az új dilemmát az elsővel ellentétes
szerkezetű paradoxon jellemzi, akkor e paradoxonnál fogva József Attilának
egyre inkább az az érzése kell legyen, hogy bármit is gondol, gondolkodásának
éppen ez a gondolkodás teremti meg az érvényét. Márpedig az ember, akinek
tartós élménye, hogy gondolata ellenállhatatlanul alapozza meg önmagát, átéli a
maga erejét, és magát előbb-utóbb omnipotensnek fogja érezni.

Az ilyen érzéssel azután együtt jár a rendkívüli
teljesítmények hajszolása, mennyiségileg és minőségileg. S a magát
omnipotensnek érző ember ilyen csúcsteljesítmények után gyakran ezzel az
érzéssel válik meg – kedve ellenére – a feladattól: még nagyon sokat tudnék kihozni belőle.

Amint József Attila meg is jegyezte, miközben a
Rorschach-vizsgálatot végezték vele. “Általában egy félóra-óra a tíz kép
felvételénék ideje. Vele majdnem két óra alatt csak az ötödikig jutottunk [...
] Az ötödik végén én ajánlottam, hagyjuk abba” – írja Illyés Gyuláné, aki
visszaemlékezéseiben ehhez még hozzáteszi: “Rendkívül sok választ adott. ”

Írjuk ide, mennyi volt az öt képre adott “rendkívül sok
válasz”: 178, ami hozzávetőleg nyolcszor
annyi, mint amennyit – töredékkel több, mint 22-t – átlagos érettségizett férfiak szoktak 32 éves koruk körül
adni. S csak az érdekesség kedvéért tegyünk hozzá még egy statisztikai adatot:
kb. huszonegyszerese a
szkizofréniában szenvedő betegek átlaga által adott 8-9 válasznak.

Úgyhogy nem éppen ez az a betegség, amelynek tünetei
feltárulnak József Attila válaszaiból, amikor Flóra belép ebbe a két paradoxon
harapófogójába szorított életbe, és József Attila előtt felmutatja a
Rorschach-táblákat.

Függelék

József Attila Rorschach-válaszai

I. tábla

1. Nem lepke,
de az első benyomás az, hogy lepke.

Úgy készült,
hogy egy lapot a közepén összehajtottak

2. Lehetne
hegedű

3. primitív
néger szobor nagy köldökkel

4. nő, sálja
lebeg

5. fej,
törökbe oltott sejk

6. ez ugyanaz
nőben, táncol, lábát felemeli, a másik lent van

7. pulykafej,
tátja a csőrét

8. bundás nő,
olyan a feje, mint a medvéé, szeme jól látszik,

9.
vaginaszerűség

10.
hangjegyek repülnek

11.
gyümölcsből kimászik a kukac

12. vagy
kisfiú penise

13. ember
feje, valami őrült, Gulácsy festhetne ilyet

14. térképen
kiemelkedik egy hegylánc

15.
röntgenfotográfiának a fordítottja az egész

16.
ádámcsutka

17. kitömött
mackó feje

18. tapír
feje, csak miért van 3 feje, nem tudom

19. ciprus

20. vagy
impresszionista képen vitorlás

21. elmosódó
halálfej, nőnek van öltözve

22.
motorcsónak

23. hivatatos
sapka

24. csonka
csápok

25. denevér
is lehet

26. egy ruha
az övcsatjával

27.
oroszlánfej

28. mögötte
néger feje

29. bivaly

fej rengeteg van,
csupa fej

30. gyerekfej,
báránybőr sapkában

31. madár, ez
a szárnya, pingvinszerű

32. amerikai
szabadságharcos derékig

33.
biliárdgolyó

34.
felhőszerűség nincs benne

35. emberi
alakok nagyon messze

36. nagyon
kedves női fej

37. öreg
bácsi karikatúrája

38. bőrminta,
amit börkereskedők kitesznek

39. galamb

40. vagy nő,
amint megy fel a lépesőn

41. disznófej

42. menekülő
mókus

43. hal

44. őskori
állat

45. nevető
fej

46. ember
feje

47. ülő
orángután

48. tájszerű

49. egyiptomi
szobor

50. vagy
amerikai plakáton női fej

51. nagyon öntudatos
arc

Még nagyon
sokat tudnék kihozni belőte

II. tábla

1. Két mackó
derékig

2.
maslinyakkendő

3.
menyasszony, fátyolszerű, földig ér a ruhája is

4. valami
kapu

5. pálinkás
pohár

6. valamilyen
fejek lehetnek,.

7. az egész:
csigolya, ez nem tetszik nekem, lehet, hogya piros miatt

8. kígyó
feltekeredik valamire

9.
hüvelykujjféle

10. kígyó
tekeredik föl valami titokzatos nőre, valami rendkívül pici lábuk van,
táncolnak

11. vagina

12. bogár
lába

az arcokat már
unom

13.
karikatúra, groteszk

14. lepke is
tehet, bár nem egészen jó annak

I5. fej

16. napfolt
vagy

17.
holdkráter inkább

18. hadihajó
lőtornya

19. várfal
két üteggel

20.
valamilyen állat, alatta tükörképe

21. érett
kelés, mikor kinyomták véresen, nyílása kidagad

22. arc

23. püspök az
oltárnál, előtte két alak

24. cukorfogó

25. két nő

26. vagy két
munkás

27. női fej

28. egy férfi
kozák kucsmában

29. egy lány
dombon megy lefelé, itt az árnyéka

30. férfi
alak; unalmas ez a sok alak

31. primitív
néger rajzok, vízben tükröződnek

32. hegedű
teste

33. ablakból
kinéz valaki, de csak az árnyéka látszik

34. régi
kínai tusrajz elmosódva; itt lehetne ezt az egész anyagot kettétörni

35. katona
szalad

36. nagyon
messze esik az eső

37. fapapucs

38. fekete nő
táncol, széttárja karjait

39. elhízott
arc

40. kotlós ül
a tojásokon

41. fogoly
vagy más kis madár combja

42. sziklában
megjelenik Szűz Mária, hívő láthat ilyet

43. a
vérpirosat nem szeretem, a rouge-t nem szeretem

44. fekete
bársony melegség

45. ez a
vízpiros, vérsavó-piros, azért nem tetszik; rengeteg alak van, elmosódott

46. Gulácsy
Lajos őrült festő képeire emlékeztet

47. óriási
batyut visz valaki

48. arc,
nagyon ijedt öregasszony

49. ez a
vörös mint vérsavó nemtetszik, de mint vagina igen, nyílt és kedves

50. valaki
távcsővel néz, vagy fényképezőgépet tart, vagy iszik, vagy kürtöt fúj

51.
parasztlegény borjúszájú inge lelóg

52. szökőkút
közép felső csúcs

53. cilinder,
lump megy haza, másik lump látja

54. sapka
bojtja

55. kagyló

56. lehet
comb izomrostja

57.
állólámpa, ha fönn volna, a fény volna

58. csiszolt
kő

59. búgócsiga

60. női ernyő

61. valami
kilövelés

62. fej

63. vízben
kilőtt torpedóféle, mintha be akarna hatolni

64. lepke

65.
medencecsont

66. coitus
képe, mintegy röngtgenen át; medence; vagina, egyben penis

III. tábla

1. Egy alak
valami tükör elótt, próbál valami tartást, talán köszönni

2. orra lehet
tenni, orrcsiptető része, puha, ahol nincs üveg

3. Apponyi
Albert feje kis szakállal

4. csupa
fejet látok

5. emberfej
szakállal

6. néger
varázsló

7. vagy nő
feje

8. valami
csontrész, mellcsontrész

9. kis kézi fűrész;

fáradt vagyok, nincs kedvem hozzá, most nem megy

10. egyszerű
kis tócsa, itt valami lecsurgott [kérdésre:]talán vértócsa, mert vörös,
egyébként lehet vizelet

11. fej
kucsmával; mindenütt arcokat látok

12. itt is
egy arc, ezen nem sokat látok

13. majomarc

14. hal

15. csizma,
cukorzacskóval

16. azt
mondhatnám, hogy penis, holott az alak térdénél van

IV. tábla

1. Éjjeli
lepke, de nem lehet, mert ez akadályozza a repülésben

2. rovarfe;
ez már tetszik nekem, sok rejtélyes van benne, amit fel kell fedezni

3. gömbölyded
nő, vele szemben férfi; ezen rengeteg a felfedeznivaló

4. ha valaki
kinyújtja a nyelvét, és felhajlítja

5. az egész
erdőszerű, lombfelhők

6. földből
kijött gyökér

7. bohócfej

8. maszkféle

9. most szállt ide egy lepke szétterjesztett szárnnyal

10. arc

11. fej nagy szakállal

12. medaille-ban fénykép

13. kofaasszony kosár mellett, fejkendő van a fején

14. gúnár

15. fej, férfifej, a másik oldalon ugyanaz női fej

16. öreg ember feje

17. puli kutya hever fa tövében

18. férfiarc, másik old. női arc

19. csupa alakzat

20. két címer összeillesztve, az egyik
olyan, mintha magyar címer lenne

21. furcsa alak tornamutatványt végez, lehet, hogy kifelé van a hasa,
lehet hogy befelé, tutajdonképpen két alak

22. csikó

23. férfifej sasorral

V. tábla

1. A lepkéket nem mondom be

2. egy arc

3. lábszár

4. arc, női arc

5. emlőbimbó szembe

6. valahogy el van rejtve ebben az ördög, ördögi arc

7. még egy ördögi arc

8. ijedt női arc nyitott szemmel, tátott szájjal

9. Dante-fej

10. ördög

11. kövér öregasszony feje

12. Rabelais-fej

14. sovány skót

15. bikafej

16. kőkulacs

17. érdekes arc

18. női arc

19. ez is arc

20. bohócfej nagyon hosszú sapkával

21. arc

22. hernyó mászik

* Köszönetet mondok
Illyés Gyulánénak, amiért rendelkezésemre bocsátotta az általa
elvégzett vizsgálat anyagát és e cikk kéziratát értő észrevételeivel hagyta
jóvá.

A tanulmány eredeti szövege megjelent: Valóság. 34:4.
[1991] 55-71. lap; Kötetben. In: Horváth Iván és
Tverdota György (szerk.): miért
fáj ma is: Az ismeretlen József Attila. Bp.: Balassi Kiadó/KJK, 1992.
117-145. lap

[1] Lásd az előző írást.

[2] A hagyományos értelmezési lehetőségeken belül
bizonyos modernebb eljárások alkalmazásával az anyag egyfajta feldolgozását
elvégezte dr. Bagdi Emőke és dr. Láng Iringó (a feldolgozásról Bagdi Emőke beszámolt
ugyanabban a kötetben, amelyben jelen tanulmány is másodközlésre került – lásd
a nyitójegyzetet).

[3] A Köcski Margittal együtt kialakított módszert
egy 1986-ban a Magyar Tudományos Akadémián tartott felolvasásban mutattuk be.
Lásd még a 80. jegyzetet.

[4] József Attila Összes versei. Kritikai
kiadás. (Közzéteszi Stoll Béla)
Akadémiai Kiadó, Budapest, 1984.

[5] A módszer és az őt megalapozó elmélet
részletes bemutatását lásd a szerző “…elvegyültem és kiváltam”:
Társadalomlélektani esszé. az identitásról (T-Twins Kiadó. Bp., 1993) c.
monográfiájában. Ez a munka tartalmazza (lásd 113-185. lap) azt a József
Attila-esettanulmányt, amelyre jelen szöveg a továbbiakban hivatkozik.

[6] 1986-ban “"Kiterítenek úgyis":
József Attila tragikus paradoxonai” (Világosság. 27:12. Melléklet) címª tanulmányom
számára a Világosítsd föl címª versnek ezt a korábbi változatát
a JAÖM-ben közzétett sorváltozatok alapján magam rekonstruáltam, s utóbb e
rekonstruált vers az “…elvegyültem és kiváltam”… címª monográfia
József Attila-fejezetében is megjelent. Most a Századvég-Kiadónál (Budapest,
1993) megjelent Összes versek-ben önálló változatként olvasható.

[7] JAÖM III.,
151. lap.

[8] József Attilának ezt az (ismeretlen
eredetª és rendeltetésª töredékét lásd Horváth Iván és Tverdota
György (szerk.): miért fáj ma is: Az
ismeretlen József Attila. Bp.: Balassi Kiadó/KJK, 1992. 307-308. lap.

[9] Horváth Márton József Attila és az illegális
kommunista párt (Kritika, 1986/3)

[10] Világositsd föl.

Fejtő Ferenc egy – magnetofonon rögzített – személyes
beszélgetésben, amikor megmutattam neki az általa addig nem ismert eredeti
változatot, hangot adott csodálkozásának afölött, hogy annak idején, amikor
József Attila átadta neki az általa közlésre szánt enyhített, tompított,
helyenként elkent változatot, szokásától eltérően még csak nem is mondta, hogy
átdolgozott variánsról van szó

[11] Szabolcsi Miklós (szerk.): József Attila
Emlékkönyv, Budapest, 1957. 309-333. 1.