A Vénusz vonulása (2013) magyar fogadtatása

Élet és Irodalom, 2014. febr. 7. Margócsy István: Hová vonul a Vénusz?
Hász Róbert: A Vénusz vonulása. Kortárs Kiadó, Budapest, 2013. 323 oldal,2750 Ft
 
Mily remek regénytémát talált Hász Róbert, mikor felfigyelt a nagy nyelvésznek, Sajnovics Jánosnak az 1760-as évek végén tett lappföldi csillagász-utazására! Hisz Sajnovics pályája szinte felkínálja magát a regényre; olyan élete volt, amely alkalmas lehet akár egy fejlődés-, akár egy kalandregény alapjául: hatalmasat utazott, hatalmasat alkotott, feltűnést, rajongást és nagy vitát keltett, majd pedig szinte nyomtalanul eltűnt a magyar kultúrtörténet homályában. Ki lehet hozni ebből a sorból egy nagy karriertörténetet – hogyan lesz egy „egyszerű” jezsuita szerzetesből európai hírű tudós; ki lehet hozni (ki lehet találni) egy fantasztikus, színes vagy kiszínezett kalandsorozatot – hisz a Sarkkörig eljutván, a Sarkkörön túl, magán a zord Lappföldön egy civil utazónak bizonyára igen sok extrém kihívással kellett szembenéznie; ki lehet hozni egy hanyatlástörténetet – hiszen Sajnovics életének utolsó éveiről olyannyira nem lehet semmit sem tudni, hogy – kis rosszindulattal – egy megkeseredett élet hiábavalóságának tudatát is fel lehetne rajzolni;  fel lehetne rajzolni egy nagyszabású politikai utazásregényt, sok udvari és kolostori, kis- és nagydiplomáciai intrikával, hosszú távú politikai stratégiákkal és utópiákkal; s bizonyára megalkotható lenne egy érzékeny lélektani regény is, amely a minden iránt érdeklődő intellektusnak rezdüléseit kísérné, külső s belső reflexiók mozgósításával. S mindezt akár precíz történeti hűséggel, akár elrugaszkodván a tényektől és adatoktól, a „tényleges” Sajnovics-figurát csak modellként kezelvén – hisz mostanában oly sok, nagyszerű regény lett divatos, amelyek mind tudósoknak kalandjait tárgyazzák, a tudománynak, az intellektusnak próbatételét tévén meg alapkérdésnek (lásd például Umberto Eco könyveit, kiváltképp A Foucault-inga címűt, vagy Daniel Kehlmanntól A világ fölmérése című regényt).
S milyen kár, hogy Hász Róbert nem döntötte el kellő határozottsággal, milyen regényt is akar írni – mindegyik felkínált válfajból merít egy kicsit vagy többet, s mindegyik válfajban jártasan mozog: regényének egésze azonban nem tisztázza, mire is vállalkozott igazából. S ez nagyon sajnálatos: a regény kezdete, az első két fejezet ugyanis olyan nagyszabásúra sikeredett, oly remek és sokoldalú kor- és lélekrajzot ígér, hogy az olvasó kíváncsisága és érdeklődése nagyon magasra tör. Kevés ilyen jó regénykezdést ismerek az újabb magyar regénytermésből: egy nagyon érdekes és érzékeny, mind helyzetét, mind kultúráját, mind gondolkodásmódját illetően roppant bonyolult figura bontakozik ki előttünk finom árnyalásban – egy olyan hős, aki mind ismeretei, érdeklődése, mind lelki hányattatásai, mind saját igényei, mind a rá irányuló kihívások  tekintetében méltó arra, hogy szimbolikusan értelmezzük, s akinek megformálását a magunk korára, a magunk problémáira is érvényesnek tekinthetjük (amint a szerző egy interjújában mondja: „...azon kaptam magam, hogy Sajnovics János karaktere szimbólummá nőtte ki magát. A világban helyét kereső, folyton kutató, kételkedő ember szimbólumává, aki ugyanakkor vágyik a megnyugvásra, a bizonyosságra”). Ám a kiváló intonáció, a bonyolultan ábrázolt, széleskörűen impozáns indítás után a regény mintha lelassulna, s a főhős figurája elvesztené megígért központi fontosságát: a főhős lelki-szellemi utazásának helyét átveszi a tényleges utazás történeti rekonstrukciója, s oly problémáknak a szituatív megjelenítése, amely problémák és az őket képviselő figurák – legalábbis a leírásokban érvényesített reflexiók szintjén – alig érintik meg a főhősnek oly igen érzékenynek ígért lelkivilágát. A főhős, aki a regény elején nagyon élénk lelki élettel, folyamatos önértelmezéssel kecsegtette az olvasóját, a cselekmény folyamán nagyon sokat veszít önállóságából, önértékéből – aktív figurából jóformán rezonőrré soványodik, akinek jelenlétén – és, meglepő módon, hallgatásán, mások monológjainak hallgatásán  – keresztül ugyan nagyon sok komoly kérdés felvetődhetik, de akinek részvétele ezen kérdéseknek megemésztésében vagy megélésében nem kap a leírásokban elég erőteljes hangsúlyt (sajnos, így van ez a tudományos kérdések esetében is: nemigen érződik a regényben, hogy vajon milyen fontossága van a főhős számára a csillagászati kérdéseknek vagy a nyelvrokonságnak; így van ez a nagypolitikai kérdések esetében: a jezsuita rend sorsát illető fejtegetések megmaradnak a történeti adatközlések szintjén, s úgy tűnnek fel, mintha semmi súlyuk nem lenne a főhős önértelmezését illetően; s így van ez a nagy egzisztenciális utópia kérdésének esetében is: nem kapunk választ arra, miért is dönt a regény végén a főhős épp úgy, ahogyan dönt – sem a szabadság, az új világ csábítása, sem a felkínált menekülési lehetőség átruházása egy furcsa gondolkodó részére nem nyer árnyalt megvilágítást a reflexió szintjén).
Pedig a regény kikövetkeztethető koncepciójában a dilemmák nagyon jól vannak megválasztva, s nagyon jól veszik (vennék) körül. Érdekes a tudósként prezentált Sajnovics esetében az irracionális művészi látásmód és hajlam megpendítése – kár, hogy ez a szál is csupán érintve van, s alig érvényesül. Nagyon fontos és mély gondolat a csillagászat tudományának összevetése a korszak sok tudományos vagy tudománytalan gesztusával – kár, hogy épp az nem került be a regénybe: mit is csinálnak a csillagászok a világ végén, a teljes számkivetettségben. Nagyon erőteljes ötlet a világ újratervezésének gondolatát összekötni az új világba kivonuló értelmiségi csapat kalandosságával – kár, hogy e tervezőknek mibenlétét, terveiknek, céljaiknak tényleges  tartalmát csak roppant felületesen (s emiatt nagyon kevéssé vonzó módon) ismerhetjük meg. Fantasztikusan gazdag perspektívája van annak, hogy a „más világok” egzisztenciális perspektívája egy félőrült száműzött vízióiból dereng fel – kár, hogy nem derül ki, mennyire fontos e vízió érvényessége vagy érvénytelensége a főhős számára (azt már csak futólag említem, hogy a cím által is játékba hozott erotikus szál kidolgozása mily vékonykára sikerült). Úgy vélem, e regényben sokkal több lehetőség rejlett, mint amennyi végül megvalósításra került: nem lehetséges, hogy oly problémát ragadott meg a szerző, melynek teljes körű kifejtése csak szélesebb narrációval, aprólékosabb reflexiósorral teljesedhetett volna ki; nem lehetséges, hogy – esetleg – e regény kétszer ilyen hosszú terjedelemben sokkal meggyőzőbbnek és hitelesebbnek hatna?
A regény záradékában, néhány sorban összefoglalva, elolvashatjuk a csillagászati utazás tényleges történeti utóéletét – holott a regény cselekménye hirtelen szakad meg, nem törődvén sem a történetiséggel, sem a szituatív hitelesítéssel. Az értelmiségi/egzisztenciális parabola megkapja történeti hátterét (ismét kifejtetlenül), ám a nagy kérdést a regény nyitva hagyja (s azt hiszem, ezzel okozza a legnagyobb csalódást): nem mondja meg, mit is kezd e ponton a főhős önmagával, tudásával, gesztusaival, szabadságvágyával és szabadságvágyának elutasításával. Ha tetszik, nem mondja meg, hogyan is éli, élte meg főhősünk mindazt, amit a regény körülötte megírt, hogyan válaszol, fog válaszolni e kihívásokra, hogyha ugyanazt csinálja továbbra is, amit eddig, döntésének pillanatáig is csinált. Egy nagy utazásregény, amelynek kiindulása nagyszerűen sikerült, nem adja meg olvasójának a választ: hová is érkezett el főhőse, oly sok viszontagság után…