Hász Róbert: A künde (Kortárs Kiadó, Budapest, 2006.)
A regény magyar fogadtatása
––––––––––––––––––––––––––––––––––––––––––––––––––––––––––––––––––––––

2006. Augusztus 18., 33. szám

BOMBITZ ATTILA 
A rózsa megyeri neve 
Hász Róbert: A künde. Kortárs Kiadó, Budapest, 2006. 418 oldal, 2500 Ft
Hász Róbert nem tartozik a rendszeresen publikáló könyves szerzők közé, 1995 óta mindösszesen egy elbeszéléskötetet és három regényt jelentetett meg. Recepciója is ennek megfelelően inkább visszafogott. Így legújabb regénye, A künde olvasható anélkül, hogy bármi elvárással lennénk a szerzőt, illetve eddigi munkáit illetően, de úgy is, hogy komolyan vesszük a lassú írás kondícióját, s magasra emeljük a küszöbértéket. Hász könyveiben, igaz más értelemben, de van valamiféle affinitás a küszöb- és határhelyzetek tematizálására. Figurái minden esetben egy másik világ létezésének paradoxonával szembesülnek, saját hagyományukat, életvitelüket, kulturális kódjaikat olvassák rá, vezetik vissza arra a megszokott tényre, hogy a világ másképpen is lehet, mint ahogyan van. Ebben az értelemben az idegen megtapasztalása, a periférikus felfedése a centrálissal szemben, az elbeszélői eljárásmód palimpszeszt jellege, a párhuzamos világok megmutatása és kioltása, valamint a regénycselekmények novellisztikusan poentírozott és nyitva hagyott zárása közös horizonton is olvastathatja e könyveket, melyekben a legkülönbözőbb formáira lel a Hász-féle körül- és szétírt világ. Némileg izoláltnak tekinthető ez a fajta regényírás a körülöttünk zajló irodalmi-poétikai történésektől, de elismerendő, hogy Hász Róbert tudatosan keresi azt az átjárót, amely az eddig kipróbált és elmesélt történetek és eljárásmódok vegyítésével az olvasható és élvezhető, de tudatosan (megengedem: naivan) reflexívmentes cselekményesség felé mutat. Triviális, jobb szóval populáris karakterrel rendelkeznek Hász regényei, vagy éppen azon keresztül tűnik át az irodalmiság diszkrét bája. Nem feltétlenül intertextuális olvasatot generáló olvasási kódjai legalábbis ezt a nézetet erősítik. A Diogenész kertje (1997) és a Végvár (2001) a legkülönbözőbb elméleti, ontogenetikus diskurzusokat - dialógusokba vont fejtöréseket - hordozzák a világ létéről. Előbbi leképezése egy esztétizált ezoterikus regénynek (Atlantisz, Stonehenge és persze XVI. századi kézirattöredékek...), utóbbi erőteljesen kötődik Asimov, Lem jobb sci-fijeihez és a disztópiairodalomhoz (s olyan világirodalmi nagyságokat szólít meg, mint Buzatti Tatárpusztája vagy Coetzee A barbárokra várva című regénye).
A künde - ebben a sorban - középkori detektívtörténet Eco után szabadon, melyben a nyomozás egyfajta nemzeti mitológia rekonstruálását célozza; történelmi regény, ha volna értelme magyar történelemről beszélni a nyomokat illetően szinte semmivel egyenlő X. században; magyar történelmi regény, folytathatnánk a beazonosítást, ha volna értelme - és már nem csupán - az adott időszakban a magyar (megyer, tyrk stb.) nép fogalmáról beszélni. Van egy Sankt Gallen-i szerzetes, nevezetesen Pannoniai Stephanus, aki megbízást kap, közvetítsen a barbár magyarok és a római pápa között a német császár ellenében. A feladat többrétegű, ahogyan az egy kalandregényhez illik, mert A künde jó értelemben vett kalandregény (magyar és rögös utakon). Mert jó posztmodern (naiv) szokás szerint írják a szerzetes történetét hivatalosan (ahogyan annak lennie kell), s írják nem hivatalosan (ahogyan az megtörtént), s írja a történetét maga a feljegyző is, Pannoniai Stephanus tanítványa (hogy kevéssé legyen terhelő a verziók közötti különbségtétel). A künde így a már korábbi Hász-regényekből ismert nézőpontokat emeli be regénycselekményébe: a főszereplő szerzetes bizonytalan egzisztencia, a saját kultúrköréből kilépve kell azonosulnia az idegen, periférikus, barbár kultúrával. Ez a nézőpont a regényvilág szerveződésében nagyon fontos: egy külvilági szemével láthatjuk saját, olvashatatlan előtörténetünket! Az azonosulás olyan jól sikerül, hogy a szerzetes kalandjai csúcsán el is foglalja a neki mesélt helyet: a künde, a sajáton belül a hagyományt őrző második vezető helyét. A szerzetes egyszerű parancsteljesítőből tevékeny részese lesz a történéseknek, sőt - és ebben az értelemben Hász magyar mítoszteremtése nem csekély képzelőerőre vall - közvetítőjévé válik mindazon tudásnak, amely írásosság hiányában csupán orális hagyományként létezik. És bár a regény egésze könnyen olvasható, lineáris cselekményét csupán a kézirat-váltogatás töri meg, éppen az oralitás kultúrájának elbeszélésbeli megmutatása, valamint a regénynyelv minimális, olykor igen zavaró archaizálása az oka annak, hogy didaktikussá, erőtlenné válik a különben eposzi teljességre törekvő regénycselekmény. Itt a szerzetesben megbúvó künde és az olvasóban élő mítoszok iránti lelkesedés előcsalogatására szolgál a beavatás, a mesemondás. Az eredettörténet rekonstruálása és az archaizálás megfelel ugyan a lassú történetmondásnak, és biztosítja a különben betéttörténetekként is önálló életet élő mítosztöredékek működési elvét, de más a szimuláció és más a befogadás. Nem ártott volna feszesebb regényszerkezetet létrehozni. És a kiadó is bátrabb lehetett volna a kódexlap-váltogató narratíva megteremtésében: a puritán, fantáziátlan olvasási kép nem igazán járul hozzá a regényfikció könyv voltához. 
Végezetül még egy, bár nem feltétlenül ide illő megjegyzés: ahogyan a kevés recepció is beleolvasta a Diogenész kertjébe az önéletrajzi, országváltó nézőpontot, ahogyan a Végvárat Tito-parafrázisnak tekintette, éppen az e könyvekből fakadó izoláció és nyitottság az, ami A kündének is negatív kritikai holdudvart teremthet. A künde keresése, a népen belüli nép utáni kutatás, a kettős vezetés belső ellentétekben, torzsalkodásokban kimerülő ábrázolása stb. vérmérséklettől függően mai magyar parabolaként is hathat. Szerencsére azonban a regényben sem a künde személye, sem annak szimbolikus rózsája nem talál nevet, s az elveszett, eltékozolt, elüldözött népnek sem jutunk a nyomára. Mindamellett kezdődhet A kündébe a beleolvasás.