Hász Róbert: A künde (Kortárs Kiadó, Budapest, 2006.)
A regény magyar fogadtatása

Szigeti Kovács Viktor: Hol volt, hol nem volt egyszer egy történet (Hász Róbert: A künde) = Bárka, 2007/4.
http://www.barkaonline.hu/index.php?option=com_content&task=view&id=277&Itemid=9

–––––––––––––––––––––––––––––––––––––––––––––––––––––––––––––

Szigeti Kovács Viktor
Hol volt, hol nem volt egyszer egy történet
(Hász Róbert: A künde) 

„Nem csökken az által húnok birodalma,
Hogy kétfelé oszlik tetején hatalma;
Még terebélyesebb a fa, ha két águ,
Noha egy sudar tán nagyobb magasságu.”
(Arany János: Buda halála) 
A hazai romantikus epika egyik jellegzetes tematikája a magyar eredetmítosz megalkotása volt. A környező országoktól eltérően a mi irodalmunkból mindvégig hiányzott a nagy nemzeti eposz, ennek a hiányát próbálta pótolni Vörösmarty Mihály (Zalán futása), Arany János (Csaba-trilógia) vagy Csokonai Vitéz Mihály befejezetlenül maradt műve (Árpádiász). Ugyanakkor regényirodalmunknak megszületésétől fogva kiemelt alműfaja volt a történelmi regény, de az államalapítási és az azt megelőző korszakokhoz pár XX. század eleji próbálkozáson kívül nem nagyon nyúltak vissza a szerzők. Legkézenfekvőbb oka ennek az, hogy nagyon kevés dokumentum maradt fenn történelmünk eme korai korszakából. A regény XIX. századi térhódításával és főleg a hitelességre törekvő klasszikus modernség poétikájával összeegyeztethetetlen volt a történelmi regény és a nyílt fikció. Lukács György elméleti munkásságát követve (A történelmi regény) a XX. századi regényirodalom nagyon sokáig szem előtt tartotta a történelmi hűség követését. Nem véletlen, hogy a kissé bárgyú „áltörténelmi” regény kifejezés is a 60-as években kezdett elterjedni, amikor a szerzők tágabb teret engedtek a nyílt fikciónak. A posztmodernnek nevezett regényirodalmunkban aztán megszűnt az akadálya annak, hogy a hitelesség problémája miatt hozzá lehet-e nyúlni egy témához, avagy sem. Hász Róbert így nemrégiben megszakította ezt a hosszú hagyományt, új regényének témájául ugyanis a kettős fejedelemség megszűnését és a magyar állam megalakulására tett első kísérleteket választotta. Az esetleges elvárásokkal ellentétben azonban nem a múlt lebontása, hanem annak felépítése történik meg a regény lapjain. 
A Testvériség (Márton László), a Harmonia caelestis (Esterházy Péter) vagy a Bestiáriumok (Láng Zsolt) után ezúttal olyan történelmi témájú regény jelent meg, amelynek fókuszában elsősorban nem a történelem elbeszélhetőségének kérdése, hanem, kissé klasszikus módon, maga a történet áll. A regény eddigi kritikusai (pl. Bombitz Attila, Orcsik Roland) ezt elnézően ugyan, de fölemlegetik a szerzőnek. Hogy lehetséges az, hogy egy posztmodernben kontextusban nem posztmodern regény születik? Pedig valóban így van, a hazai irodalmi modernségre jellemző, lineáris, történetközpontú beszédmódot egyedül az szakítja meg, hogy a fő elbeszélői szólamot kiegészíti még két mellékszólam is. Stephanus apát vagy Csaba úr (künde) története ugyanis három szálon bontakozik ki, egyrészt az ő elbeszéléséből, másrészt Alberich emlékirataiból, melynek van egy hivatalos és egy titkos verziója is. Ezekre a narrációs megoldásokra azért van szükség, hogy az egymásnak ellentmondó feljegyzések jelezzék a történelmi hitelesség problémáját. A kolostor számára készült hivatalos megemlékezés ugyanis – ahogy azt a narrátor folyamatosan jelzi –, teljes mértékig kitaláció, a világ elől elzárva tartott titkos visszaemlékezés pedig, bár nem minden részletében, mégis az igazságot próbálja elmesélni. 
Ezzel a megoldással a regény vitapozíciót hoz létre a hitelességre törekvő modernség regénypoétikájával és egészében a múlt tudományos megismerhetőségébe vetett hittel. Ezek szerint ugyanis a dokumentumok, amelyekből a korabeli valóság kihámozható, már eleve hamisítványok, míg a valóságtól elrugaszkodott regény akár igaz is lehet. Márton László Testvériség című trilógiája is hasonlókat állít, azzal a nagyon fontos különbséggel, hogy ott a hitelesség lesz a történet tulajdonképpeni témája, és ez határozza meg a regény poétikáját is. Elég, ha csak a meg nem írt fejezetekre vagy Menander regényére gondolunk, melynek figurái kisétálnak a valóságba és összegubancolják a Károlyi család történetét. A kündében a hitelesség kérdése csak jelzésértékű, és ezen apró, bár fontos motívumon túl nem foglalkozik a történelem elmesélhetőségének elméleti problémájával. 
A posztmodernre jellemző nyelvjátékok is szinte teljes mértékig mellőzve vannak a regény lapjain. Azért persze itt is találunk kivételt. Orcsik Roland éles szemmel állapította meg, hogy a posztmodern kulcsfontosságú kérdése, a nyelviség, bár nem jelenik meg a retorika szintjén, mégsem mellékes a történet szempontjából: „Ez persze nem azt jelenti, hogy a nyelv kérdése érdektelen A kündében, hiszen Stephanus esetében jól példázza a két világ határán való bukdácsolást.” (Forrás, 2007/február, 96-101.) Stephanusban ugyanis – miután a megyerek földjére érkezik – felébred gyermekkorának a nyelve, és ezzel a nyelvvel a további sorsa is meg lesz határozva. Hiába védekezik ellene, a nyelv nem engedi. Ahogy Jacques Lacan megállapította, nem elsajátítjuk, hanem beleszületünk a nyelvbe és ezzel együtt egy kultúrába is. Ezért is lehet Stephanus egyszerre keresztény popul (pap) és barbár künde. 
Mindezek ellenére sokkal nagyobb hangsúlyt kap a regényben annak a megokolása, hogy miért nem születhetett meg soha a nagy magyar eredetmítosz. A történetben Árpád gyula orvul megöli Kurszán kündét, akinek szakrális fejedelemként a lelkek összetartása volt a feladata. A történet szerint ennek egyik módja az identitás megőrzése volt, amely pedig a mesék és a népi hagyományok életben tartását jelentette. Kurszán künde megölésével szétesett a kettős fejedelemség, népét pedig az ország határain túlra telepítették. A kündének és törzsének eltűnésével nem maradt senki, aki őrizhette volna a múltat, a nép pedig elfelejtett emlékezni, ezért nem születhetett meg későbbiekben sem a magyarság eredetét feldolgozó nemzeti eposz. A mítoszok beidézése (pl. a künde rózsája, Aranyíj, Túlvilág-értelmezés) nagy szerepet kap a könyvben, amit önkanonizációs gesztusként is értelmezhetünk. Látens módon azt állítja magáról a regény, hogy „ő” az egyetlen könyv, amelyben még olvashatunk eredetünk történeteiről. A regény talán legfontosabb felvetése pedig, hogy a mítosz az, ami életben tud tartani, és össze tud fogni egy népet. Ezzel együtt a regény poétikája nem hajlik el mítoszi struktúrák felé, mint például Darvasi Lászlónál (A könnymutatványosok legendája), sem szerkezetileg, sem pedig a mondatok szintjén. Csupán mint tematikai egység és motívum igyekszik megkonstruálni a történetet.
Ahogy említettük, a korszakból nagyon kevés dokumentálható adat maradt fenn, így a történet ha akarna sem tudna a hitelességre törekedni, annál inkább próbál azonban megalkotni egy olyan fikciót, amely akár a valóság is lehetne. A kevés ránk maradt adat ellenére könnyen észre lehet venni, hogy komoly kutatómunka áll a regény megszületésének hátterében. Nem véletlen, hogy a narrátor Sankt Gallent választotta Stephanus apát kolostorának, a későbbi Magyarországra érkező első keresztény hittérítők ugyanis ebből az apátságból indultak el, sőt, a kolostor halotti könyvében található egy bejegyzés, mely szerint a regény ideje körül érkezett hozzánk az első hittérítő, egy bizonyos Prunwart nevű püspök. Ő volt az, aki elsőként lépte át az Enns folyó határát, az akkori országhatárt (melyet Stephanus is átlép a regényben). Később ezen a történész szakma természetesen összevitatkozott, és felmerült egy Brúnó és egy Wolfgang nevű apát neve is. Nem lehet tudni, hogy ki érkezett először a megyerek földjére téríteni, de mindenképpen azokban az évtizedekben történt, amikor a regénybeli Stephanus is megérkezik. Sankt Gallen-i emlékiratok pedig még arról az ironikusan feldolgozott lakomáról is beszámolnak, melyet a kalandozó türkök ejtettek meg a szegényes kolostorban. Ezek szerint egy csapat türk elfoglalta az apátságot, egy ott maradt jámbor pap részvételével minden ehetőt elfogyasztottak, majd békésen távoztak. Szintén történelmileg hitelesnek tekinthetjük a messzi keletre vagy az Etelközbe való visszatérés gondolatát, annál is inkább, mivel ez Konsztantinosz műveiben többször is említődik, a történész szakma szerint pedig feltételezhető, hogy ez a gondolat fontos belviszályokhoz vezetett. 
A nemzeti múltba való visszatéréssel A künde párbeszédet hoz létre a hazai romantikus irodalommal és ezen belül is elsősorban Arany János Buda halála című művével. Itt Buda megosztja hatalmát öccsével, és ezzel létrehozza a kettős fejedelemséget, amely már megszületése pillanatában magában hordja a széthullás tragédiáját. A magyar romantikához való visszatérés poétikailag is megmutatkozik a váratlan fordulatokban (pl. kiderül, hogy Stephanus és Virgil testvérek), a jó és a rossz karakterek szigorú különválasztásában (szintén gondolhatunk Stephanusra és Virgil apátra) és a keletre való romantikus elvágyódás gondolatában. A témában benne rejlő kalandregény lehetőségét is jócskán kihasználja a mű, olvashatunk összeesküvésről, gyilkosságról, kalandos menekülésről, szerelemről és igaz barátságokról is. A regény legnagyobb érdeme, hogy az említett izgalmas epizódok hátterében föl tudott építeni egy mozaikszerű eredetmítoszt, mellyel be tud lépni az említett szerzők által képviselt mítosz- avagy eposzteremtő hagyományba. A narrátor azonban tisztában van a téma korlátaival, nem ragadtatja el magát, történetet beszél el ugyan, de nem írja meg a nemzeti múlt nagy narratíváját, inkább végérvényesen lezárja azt, azáltal, hogy megírhatatlanságát meséli el. 
A posztmodern poétikai elemek túlzsúfolását mellőző és a történetre fókuszáló történelmi regény már régóta hiányzott a magyar irodalom könyvespolcáról. Az, hogy nem „tipikus” posztmodern regényről van szó, hanem egy izgalmas, fordulatokban gazdag műről, véleményem szerint kifejezetten erősíti A künde érdemeit, annak a bizonyítékát láthatjuk benne, hogy ma is lehet történeteket írni. 

Hozzászólások (4)		
1. 09-08-2007 21:14
"A posztmodern poétikai elemek túlzsúfolását mellőző és a történetre fókuszáló történelmi regény már régóta hiányzott a magyar irodalom könyvespolcáról." 
Jósika, Jókai, Mikszáth, Gárdonyi, Krúdy, Móricz, Herczeg, Kodolányi, Bánffy, Passuth, Hegedüs, Satöbbi. Szép hosszú könyvespolc. 
"...annak a bizonyítékát láthatjuk benne, hogy ma is lehet történeteket írni." 
Darvasi 1993-as, A veinhageni rózsabokrokcímű kötetéről írtak le ilyesmit. Persze, 2007-ben is lehet bizonyítékot látni erre.
IP: 82.141.159.106
Gorió Apó
2. 16-08-2007 11:32
Kedves Gorió (Goriot?) Apó! 
 
Nem hiszem hogy Gárdonyi, Mikszáth vagy Jókai értené azt a két szót, hogy "posztmodern poétika"... Igen humorosnak vélem, hogy egy irodalomtörténeti korszak előtti korszakból akar érvrendszert felhozni. Persze lehetne Vámos Miklóssal is tréfálkozni (tudod: régi ráérős történetmesélés :)). Szóval a szép hosszú könyvespolc irreleváns. Bár tegyem hozzá, az Új Zrínyiászt értelmezhetjük a "posztmodern narratológia" szerint is. Mély tisztelettel:
IP: 213.178.102.155
Forrás Imre
3. 19-08-2007 18:22
Kedves Forrás Imre, 
 
köszönöm észrevételét s viszonzom a mély tiszteletet. Önnek igaza van: Gárdonyi, Mikszáth vagy Jókai vélhetőleg nem értené a posztmodern poétika kifejezést. Bár, mivel egyikük sem volt buta ember, a szóleemekből talán ki tudták volna következtetni, mit fog majd jelenteni. (Jókai nem írt éppen valami ilyesmiről a jövőről szóló történelmi regényében?) Mindenesetre az én szép hosszú irreleváns polcomnak esetleg mégis releváns vége van: mondjuk Spiró György, Benedek Szabolcs vagy Szávai Géza könyvei állanak ottan. S mivel ők sem buta emberek, biztosan ismerik a szóban forgó két idegen szót - mégha mellőzik is elemeinek túlzsúfolt használatát. 
A nevemmel pedig, kérem szépen, ne tessék viccelődni, tudom én azt, hogy kell leírni. Így:
IP: 84.236.10.77
Gorió Apó
4. 21-08-2007 09:12
Kedves Gorió Apó! 
Elnézést a tiszteletlenségért, nem akartam nevében megbántani, arra akartam inkább-ezek szerint eredménytelenül- célozni, hogy hátha egy "posztmodern" gesztusról van szó. Ezért elnézését kérem újból. Ugyanakkor válaszának érdemi részét tekintve azon töprengek, hogy Spíró, Benedek vagy Szávai nevét miért nem írta le első hozzászólásában. Akkor érve helytállóbb lett volna. Persze lehet, hogy Jókai, Gárdonyi -latin és ógörög műveltsége okán- szemantikailag értelmezni tudta volna a "posztmodern poétika" kifejezést, ugyanakkor nehezen tudom elfogadni, hogy a posztindusztriális társadalmak által generált posztmodern létállapot lényegét és poétikáját -akkori tudásukat figyelembe véve- érteni, értelmezni tudták volna. Köszönöm, hogy megtisztelt válaszával, Ön iránt maradok mély tisztelettel:
IP: 213.178.109.112
Forrás Imre