Hász Róbert: A künde francia fogadtatása
Róbert Hász: Le Prince et le Moine. Roman. Traduit du hongrois par Chantal Philippe. Viviane Hamy, Paris, 2006.

––––––––––––––––––––––––

Guillaume Monier: Ecrivain hongrois, conteur magyar – Interview de Robert Hasz
http://www.evene.fr/livres/actualite/interview-robert-hasz-prince-et-moine-983.php

http://www.evene.fr/livres/actualite/interview-robert-hasz-prince-et-moine-983.php

Ecrivain hongrois, conteur magyar
INTERVIEW DE ROBERT HASZ

Troisième roman du Hongrois Robert Hasz, 'Le Prince et le moine' met en scène une période méconnue : le Xe siècle magyar. Superbe fresque, ce roman est porté par un souffle épique qui tranche dans cette foisonnante rentrée littéraire. Interroger l'écrivain est l’événement qui prolonge le plaisir de sa lecture.

Très bonne surprise, le talent de Robert Hasz se confirme au fil de ses publications. A l'heure où les pays d'Europe trouvent peu à peu un avenir commun, il est extrêmement intéressant de se pencher sur le passé de chacun. Entre histoire, fiction et devenir, voici le digne héritier des fiers cavaliers magyars. 

Vous inscrivez votre histoire dans l'Histoire ; quelle est l'importance du fait historique dans vos fictions ?

J'ai longtemps pensé que, tout comme la maîtrise d’un peintre se révèle dans sa capacité à exécuter des portraits ressemblants, un écrivain ne saurait mieux faire la preuve de son savoir-faire qu’en écrivant un roman historique. C’est bien sûr un avis subjectif, on n’est pas obligé de le partager. Dans ce que j’écris, les faits historiques jouent le rôle d’îlots disséminés à la surface d’un lac, ils montrent une direction, mais je remplis librement le vide qui les sépare. Les faits historiques peuvent authentifier une histoire, c’est de ce point de vue que j’ai besoin d’eux. Mais il n’en faut pas trop, car alors l’auteur a les mains liées. 

Comment s'est passé le travail de documentation ? La légende que vous racontez semble vraiment s'ancrer dans un terreau fait de véracité et d'exactitude...
	
Si vous avez eu l’impression que les légendes de mon roman sont véridiques, c’est que mon imagination a efficacement rempli les espaces entre les îlots. La plupart des légendes sont inventées, à part quelques motifs empruntés à la maigre mythologie magyare. J’ai seulement essayé de reconstituer quelques-uns de ces mythes oubliés, d’une part parce que j’aime donner libre cours à mon imagination, d’autre part parce que du point de vue de sa véracité, l’histoire devait avoir son propre arrière-plan mythologique. Un jour, en faisant des recherches à la bibliothèque de Szeged, j’ai vu une note en latin dans un ouvrage d’histoire - où il était écrit que les Bavarois avaient tendu un piège au prince Kurszán et l'avaient traîtreusement assassiné. J’ai tout de suite senti que cette phrase contenait mon roman tout entier.

'Le Prince et le moine' possède un souffle épique qui n'est pas sans rappeler les chroniques occidentales - comme par exemple les récits de Joinville sur Louis IX. Ce type de récit vous a-t-il influencé pour écrire votre roman ?

La légende du roi Arthur m’a beaucoup occupé l’esprit. De même que le sentiment de frustration que nous autres Hongrois ressentons pour avoir perdu nos légendes païennes. Pourtant, notre ancien peuple de cavaliers nomades devait être riche de légendes, comme en témoignent les quelques bribes qui ont traversé les siècles.

On sent un attachement très profond pour ce peuple magyar. Comment avez-vous choisi de mettre en scène cette société légendaire ?
	
Peut-être parce qu’étant moi-même magyar, j’étais à même d’écrire fidèlement l’histoire de ce peuple. Qui peut mieux connaître les vices et les vertus d’un peuple que celui qui en fait partie ? Pour parler sérieusement, j’ai trouvé ahurissant qu’aucune oeuvre littéraire n’ait été consacrée à cette période de l’histoire de la Hongrie. Remonter plus loin dans le temps a représenté une sorte de défi, je pouvais m’aventurer sur un terrain que personne n’avait encore parcouru.

L'histoire de Stephanus nous entraîne à la frontière de deux mondes (Orient et Occident) : vous êtes relativement dur avec l'Occident chrétien (Saint Empire romain germanique) et, à l'inverse, fort indulgent avec le peuple "türc". Ne craignez-vous pas que l'on vous reproche un manque d'objectivité ?

Il n’était pas dans mes intentions de faire une différence de valeur entre les “deux mondes” de l’Orient et de l’Occident. J’ai au contraire voulu mettre en lumière le fait qu’il y a des hommes à qui aucun des deux ne convient, qui ne trouvent leur place dans aucun des deux. L’histoire de Stephanus illustre le mieux ce que signifie n’être nulle part à sa place : ni l’Occident chrétien dit civilisé, ni l’Orient païen archaïque ne veulent de lui, il reste étranger aux deux milieux, et ils ne le lui pardonnent pas. C’est aussi ce que j’ai dit dans mes deux précédents romans, mais d’une autre manière.
Lire la critique du livre ‘Le Prince et le moine’ de Robert Hasz	

'Le Prince et le moine' propose trois récits en parallèle. Pourquoi un tel choix ?
	
Cette forme narrative me semblait la plus à même d’exprimer l’indicible. L’une des questions fondamentales du roman est de savoir s’il existe une histoire, une lecture unique de l’histoire, autrement dit si l’histoire est "seulement" un ensemble d’expériences subjectives. Dans ce qu’Alberich écrit en secret la nuit, il crée une histoire alternative, tout comme Stephanus le fait en racontant ses aventures qu’Alberich note, officiellement cette fois, avec quelques modifications, pour la chronique de l’abbaye. Et bien que ces notes soient très proches de la vérité, elles ne seront pas conservées pour la postérité. Ce sont précisément ces lectures multiples qui nous permettent de découvrir les événements, même de points de vue divergents. Alberich est en fait l’archétype des chroniqueurs qui remâchent leurs propres phrases, il ne peut résister à la tentation d’écrire l’histoire de Stephanus à son gré. Ce dernier est le héros du roman, c’est autour de lui que les événement se déroulent, ce sont ses aventures qui sont racontées, mais sans la détermination d’Alberich, il n’y aurait pas d’histoire de Stephanus, puisque seul existe ce qui est écrit. 

Qu'auriez-vous fait à la place de Stephanus : rester moine ou tenter le destin hasardeux du grand "Künde" ?

La question n’est pas de savoir ce qu’on ferait dans une situation donnée, mais ce qu’on peut faire. En réalité, au tréfonds de son âme, Stephanus ne pouvait être exclusivement moine ni exclusivement künde. Il voulait être les deux à la fois, comme le vieil Ejnek le lui conseille dans sa sagesse, parce que deux, c’est toujours plus qu’un seul. Mais ainsi, personne n’a voulu de lui, parce qu’il y a des époques (et il y en a toujours) où ce n’est pas nous qui décidons de notre place dans le monde, mais le monde qui nous assigne une place. Soit on s’y résigne, soit on se révolte.

Propos recueillis par Guillaume Monier pour Evene.fr, traduit du hongrois par Chantal Philippe - Septembre 2007

Magyar fordítás

Regénye a történelemben íródik. Mi a történelmi tények fontossága/szerepe a maga alkotásaiban? 

Ez az első történelmi regényem. Korábban írtam ugyan történelmi novellákat, de a két műfaj messze nem hasonlítható össze. Régóta dédelgettem magamban a tervet, hogy egyszer írjak egy "igazi" történelmi regényt. Sokáig úgy éreztem, hogy amiképpen egy rajzművész alapképességeihez hozzátartozik a hiteles portré elkészítése, úgy egy prózaíró mesterségbeli tudását sem fejezi ki semmi jobban, mint egy történelmi regény megírása. Ez nyilván szubjektív vélemény, nem is kell vele feltétlenül egyetérteni. Abban azonban nem vagyok biztos, hogy valóban olyan regényt írtam-e, amilyet szerettem volna. Írás közben néha olyan érzésem támadt, mintha a szöveg kiszabadult volna irányításom alól, és önállósította magát. Visszatérve a kérdés lényegére: a történelmi tényeknek olyan szerepük van írásaimban, mint a szétszórt, apró szigeteknek egy tó felszínén: irányt mutatnak, de a köztük lévő űrt szabadon kitölthetem. A történelmi tények hitelesíteni tudnak egy mesét, ilyen szempontból szükség van rájuk. De az sem jó, ha sok van belőlük, mert akkor megkötik az író kezét. 

Milyen volt a dokumentációs munka a Kündéhez? Úgy tűnik, hogy az a monda, amelyet mesél, valóban történelmileg hiteles talajban gyökerezik.

Ha olyan benyomásai támadtak olvasás közben, hogy a regényben szereplő mondák valóságosak, abban az esetben sikeresen töltöttem ki a tény-szigetek közti hézagokat fantáziával. A mondák zöme ugyanis kitaláció. Néhány motívum ugyan létezik a szegényes magyar mítosz-emlékezetben (pl. Égigérőfa, Fehér ló - bár nem úgy, ahogyan megírtam), de pogány mondáink zöme az erőszakos krisztianizáció során elveszett. Én csak megpróbáltam rekonstruálni néhányat az elfeledett mítoszok közül, egyrészt azért, mert szeretem a fantáziámat szabadjára engedni, másrészt pedig a történet, önmaga hitelesítése szempontjából, megkövetelte a maga mitológiai hátterét – de minthogy nem volt ilyen, ki kellett találnom. Ami a történelmi hitelességet illeti: a magyarok Kárpát-medencébe történő bejövetelének dokumentált tényei tulajdonképpen kimerülnek azzal a néhány tucat latin nyelvű, krónikákba feljegyzett mondattal, amik közül néhányat (mint pl. a regény mottóját) kölcsön is vettem. Az egész regény tulajdonképpen ebből a vezérmottóból, ebből a kétsoros latin mondatból fakadt, amely arról tudósított, hogy a bajorok tőrbecsalták Kurszán fejedelmet, és orvul megölték. Mielőtt nekikezdtem volna az írásnak, hónapokig töprengtem, mi legyen a regény alaptörténete, aztán egy alkalommal, amikor a szegedi könyvtárban kutakodva kezembe akadt egy történelmi tárgyú szakkkönyv, és megpillantottam benne ezt a latin nyelvű krónika-bejegyzést, rájöttem, hogy ebben az egyetlen mondatban benne van az egész regény.  Csak ki kellett bontani, s a történet szinte magától kinyílt.

A Kündének van olyan epikus ihlete, amely némiképpen rokon a nyugati krónikakkal (Pl. Joinville elbeszélései IX. Lajos francia királyról vagy Kijevi Anna krónikája). Ez a fajta elbeszélés befolyásolta-e regénye írását ? 

Tudatosan nem, de a tudat alatt sok minden működik írás közben, amiről az író olykor nincs is tudomással. Arthur király mondája viszont sokat járt az eszemben. És a hiányérzet, hogy mi, magyarok, elveszítettük pogány legendáinkat, pedig, mint egykori nomád lovasnépnek nyilván gazdag mondavilágunk létezhetett. Már a morzsák is, amik túlélték az évszázadokat, erről árulkodnak. 

Mély kötődés érződik ahhoz a magyar néphez. Hogyan/miért döntött úgy, hogy megalkossa ezt a legendabeli népet? 

Talán azért, mert magyar létemre ennek a népnek a történetét írhattam meg leghitelesebben. Ki ismerheti jobban egy nép hibáit és erényeit, mint az, aki köztük él? De komolyra fordítva a szót: hihetetlen volt számomra a felismerés, hogy a magyar történelemnek erről a korszakáról szinte nem is születtek irodalmi művek, modernek pedig végképp nem. Mintha a magyar írók tekintete nem ért volna el ilyen messzire. Prózaíróink, ha történelmi regény írására adták, adják a fejüket, legfeljebb a török hódoltság (16–17. század) koráig nyúlnak vissza. Annál korábbra nem, ez pedig számomra már elég kihívást jelentett, hiszen olyan terepen kalandozhattam, ahol előttem még senki nem járt – talán éppen azért, mert alig maradtak fenn tények abból a korból. Engem viszont éppen ez vonzott oda.

Stephanus története két világ – Nyugat és Kelet – közti határra visz bennünket. Ön elég rideg a keresztény nyugattal (a német birodalommal) szemben, viszont nagyon elnéző a türk nép iránt. Nem tart-e a szemrehányástól, hogy elfogult ?

Sajnálom, ha a regényből ilyesmi olvasható ki. Nekem nem az volt a szándékom, hogy értékbeli különbségeket tegyek a "két világ", Nyugat és Kelet között. Sőt, éppen hogy arra szerettem volna rávilágítani, hogy vannak emberek, akik számára egyik világ sem megfelelő, akik egyikben sem találják a maguk helyét. Stephanus sorsa fejezi ki a leghűségesebben milyen az, ha valaki sehova sem tartozik: sem az ún. civilizált, keresztény nyugat, sem az archaikus, pogány kelet nem tudta őt befogadni, lényegében idegen maradt mindkét közegben, s a közeg ezt nem tudta neki megbocsátani. Itt is, ott is életére törtek, vagy legalábbis igyekeztek tőle megszabadulni. Félve mondanám ki, lényegében korábbi két regényemben is ugyanerről beszéltem, csak másképp, más miliőben, más szereplők élték át ugyanazt, amit Stephanus. (Azért ismerem be félve, mert nem vet túl jó fényt egy íróra, ha kiderül, mindig ugyanazt ismételgeti...) 

A Künde három párhuzamos elbeszélésből áll. Miért döntött így? 

Egyszer már próbálkoztam hasonlóval, a több szempontú narrációval, a Diogenész kertjében, bár ott még csak az illusztráció szintjén. Úgy éreztem, ez az a narrációs forma, ami a legjobban ki tudja fejezni az elmondhatatlant.  A regény egyik alapkérdése (túl Stephanus személyes sorsán), hogy létezik-e történelem, létezik-e a történelemnek (s ezáltal a történeteknek is) egyetlenegy olvasata, avagy a történelem "pusztán" szubjektív tapasztalások összessége? Lám, a mi korunkra a magyarok X. századi történetéből forrásként csupán a krónikás bejegyzések maradtak fenn, holott, ahogyan a regényben érzékeltetni szerettem volna, meglehet, éppen a krónikás szövegek állnak a legtávolabb a valóságtól. Alberich, a maga tikos, éjszakai följegyzéseivel tulajdonképpen alternatív történelmet teremt, s ugyanúgy Stephanus is a maga meséjével, amit Alberich, nem titkoltan, kicsit megmásítva jegyez föl a pergamenekre. S bár ezek a feljegyzések állnak a legközelebb a valósághoz, éppen ezek nem maradnak fönn az utókornak. De a regény szintjén még léteznek, feleselgetnek egymással, olykor ellentmondanak egymásnak. Éppen ez a több olvasat teszi lehetővé, hogy egyazon eseményt egymástól eltérő látószögből is megismerjünk. Alberich tulajdonképpen a későbbi korok íróinak archetípusa, aki rácsodálkozik saját mondataira, s nem tud ellenállni a kísértésnek, hogy Stephanus meséjét a maga kedve szerint írja le. Ha fázik is éjjelente a szkriptóriumban, ha megdermednek is ujjai a penna fogása közben, mégis ír, mert ezt érzi feladatának. A regényben Stephanus a hős, körülötte forognak az események, ő éli át a kalandokat, ám Alberich eltökéltsége nélkül nem lenne Stephanusnak története, hiszen – ahogyan éppen a nagy ellenfél, Aquielai Virgil magyarázza neki egy alkalommal –  csak az létezik, amit leírunk.

Ön mit tett volna Stephanus helyében: szeretett volna szerzetesnek maradni, vagy a “nagy” Künde kockázatos sorsát megpróbálni? 

Nem az a kérdés, hogy adott helyzetekben az ember mit tenne, hanem hogy mit tehet. Stephanus hiába akart évekig szerzetes maradni, el kellett hagynia a biztonságot jelentő kolostort. Aztán meg hiába akart végül Künde lenni, az sem lehetett, s a végén egyik sem lett, "csupán" egy remete az erdei kunyhóban. Mert igazából, a lelke mélyén nem tudott csak és kizárólag szerzetes, illetve csak és kizárólag künde lenni. Sokkal többet sejtett a világról annál, semhogy valamelyik ne legyen. Ő egyszerre akart mindkettő lenni, ahogyan azt neki az öreg Ejnek bölcsen tanácsolta, mert a kettő mindig több az egynél. Így viszont senkinek sem kellett, mert vannak korok (és szinte mindig ilyen korok vannak), amikor nem mi választjuk meg helyünket a világban, hanem a világ jelöli ki számunkra a helyet, s mi vagy beletörődünk a sorsunkba, vagy fellázadunk ellene. (De a régi görögök ezt nálamnál sokkal szebben megírták!)

Ez már a harmadik regénye. Vannak-e tervei a jövőre ? Dolgozik-e negyedik könyvön? Milyen témán? 

Terveim persze vannak, s dolgozom is valamin, de nem szeretek az írásra úgy gondolni, mint valami kötelességre (vannak az embernek az életben amúgy is elég kötelességei), ezért hagyom, hogy a téma nyugodtan megérjen bennem. Így hát inkább nem beszélek róla. (Babonából sem, persze. Lehet, hogy néhány hónap múlva másba kezdek, aztán meg magyarázkodnom kell. Jártam már így.)