Berényi Emőke: Aki rákapott a lassú történetmondás ízére (Interjú Hász Róberttel) = Magyar Szó (Újvidék / Novi Sad), 2012. február 3. 
http://www.magyarszo.com/fex.page:2012-02-04_Aki_rakapott_a_lassu_tortenetmondas_izere.xhtml

Aki rákapott a lassú történetmondás ízére 
2012. február 03. 21:20
Berényi Emőke
Interjú Hász Róberttel, a doroszlói származású, Szegeden élő íróval, a Tiszatáj főszerkesztőjével, aki a magyar kultúra napján vette át a Márai Sándor-díjat

Doroszlón született, és a délszláv háborúk elől menekült Szegedre 1991-ben, számos vajdasági származású szerzővel ellentétben azonban jó ideig nem voltak hangsúlyosak a szülőföld-élmények a prózájában, inkább a magány, a gyökértelenség, az otthontalanság érzése foglalkoztatta, 2010-es, Júliával az út című regényében viszont egy délvidéki család sorstörténetét meséli el. Beszélhetünk-e szándékos visszatérésről gyermekkora helyszíneihez?
– Azt hiszem, az öregedési folyamat része, a korosodás tünete, hogy az ember visszanyúl a gyermekkorához. Egyik idősebb íróbarátom, Sándor Iván tizenöt évvel ezelőtt rákérdezett, hogy miért nem írok a gyökereimről, mire én nagy büszkén azt válaszoltam, hogy ugyan kit érdekelnek ezek a dolgok. Akkor azt mondta, meglátom, ahogy öregszem, egyre fontosabb lesz a gyermekkorom, és ezáltal gazdagodik a témavilágom is. Mit mondjak, igaza lett. Egyébként szerintem a korábbi szövegeimben is benne volt az otthon-élmény, de talán mélyebben, metaforikusabban, hiszen az író mindig magáról ír, még akkor is, ha azt hazudja, hogy nem.
Az írásaiban nagy szerepet kap a misztikum, s ezen a téren nyilván származási helyének, a végváraknak a spiritualizáltsága is ihletően hat Önre, mégis a történetközpontú irodalom művelői között tartják számon. Miért ragaszkodik a „mély bölcsességeket – szórakoztatva” elvhez?
– Sci-fin nőttem föl, tizenöt éves voltam, amikor a horvátországi Sirius folyóirat lefordította az egyik novellámat. Akkor belebolondultam a tudományos-fantasztikus irodalomba, ami köztudottan történetalapú műfaj. Ezt a rajongást azután lassan kinőttem: a tudomány elmaradt, a fantasztikum iránti vonzalom viszont megmaradt, és misztikum formájában beszivárog a műveimbe. Úgy érzem, ez olyan, mint az ételnek a só, nélküle valahogy szegényesebb. Márpedig én úgy szeretek írni, ha élvezem, ha magam is szórakozom közben. 

Mégis voltak olyan kritikák, amelyek a nyolcvanas-kilencvenes évekbeli magyar szövegirodalomból kiindulva felrótták ezt a történet-központúságot.
– Hozzám a világirodalom jutott el előbb, minden, a környezetemben fellelhető kötetet elolvastam Goldingtól Hellerig, és csak azután ismertem meg a kortárs magyar irodalmat, de akkor már be voltam oltva, a történetmesélés érdekelt, nem tudott elcsábítani a szövegirodalom. Ez nem is baj, mert divatok jönnek-mennek, s ma már nincs olyan dilemma, hogy történet vagy nem történet, ma már az olvasó számít. 
Azt nyilatkozta, a Márai-díj elnyerésének az Ön esetében valószínűleg a külföldi siker volt az oka. A regényei eddig olasz, francia és német fordításban jelentek meg, a Végvár pedig elnyerte a Római Könyvtárak legjobb külföldi regényének járó díját és az Elsa Morantéről elnevezett kitüntetést. Mit gondol, mitől lesznek izgalmasak ezek a szövegek az idegen nyelvű közönség számára?
– Az Elsa Morante-díjjal kapcsolatban fura a helyzet. Valóban megszavazták az elismerést, végül azonban mégsem adták át, mert a polgármesteri hivatal és a kuratórium összezördült, és nem kaptak pénzt, így elálltak a díjátadó megrendezésétől. Nekem főleg Franciaországban van sikerem, leginkább a balkáni misztikum fogja meg az ottani olvasókat, Vajdaság számukra nagyon egzotikus vidék. Amikor a Végvárral voltunk felolvasókörúton, Nantes-ban felállítottak egy térképet, és megmutatták a helyi irodalombarátoknak, hogy hol van Vajdaság, hiszen a helységnevek ugyan át vannak írva, de még így is rá lehet ismerni a vidékre. Meglepő módon A künde Franciaországban talán még a Végvárnál is népszerűbb volt, a Le Monde-tól a Figaróig méltatták, amin nagyon csodálkoztam, hiszen az egy kifejezetten magyar történelmi regény. Az írása közben kaptam rá a lassú történetmondás ízére, és engem is elfogott az a vágy, ami egyébként szerintem minden prózaírónál jelentkezik, hogy letegyek egy nagyregényt az asztalra. Végül kampányszerűen négy évig dolgoztam rajta.
A szegedi Tiszatáj Magyarország egyik legpatinásabb, több mint hatvanéves múlttal rendelkező folyóirata, amelynek Olasz Sándor halálát követően, mintegy tizenhat esztendős szerkesztői munka után Ön lett a főszerkesztője. Azóta jelentős változások történtek a lap életében, tartalmi és formai megújuláson ment keresztül. Mik a fő szerkesztési elvei?
– Nem hiszem, hogy külön lehetne elvekről beszélni. Kell egy jó munkatársi gárda, s a Tiszatájnál egy igen szerencsés társaság gyűlt össze. Egy tízessel fiatalabbak nálam a szerkesztőim: Orcsik Roland, Tóth Ákos és Annus Gábor, s a csapatot a titkárunk, Székely Anna is kiegészíti. Én szabad kezet adok nekik, a maguk rovatán belül nyugodtan garázdálkodhatnak. Ez abból a szempontból nagyon jó, hogy több ízlésvilág találkozik, s ha van pozitív változás, az ennek köszönhető.
Mennyi ideje jut a szerkesztés mellett az írásra? Készül-e már a következő regénye?

– Mivel a főszerkesztéssel járó felelősség nagyon lefoglal, főként a hétvégéim maradnak az írásra. Ráadásul alkotás tekintetében amúgy is „lassú víz partot mos”-típus vagyok, ezért azzal vigasztalom magam, hogy itt-ott elpotyogtatok egy-egy részletet a készülő regényemből, Az áruló Vénuszból. Ez egy XVIII. századi történet: két jezsuita csillagász, Hell Miksa és Sajnovics János elmegy egy északi-sarki szigetre, hogy megfigyeljék az átvonuló Vénuszt, és ennek alapján meghatározzák a Föld és a Nap közötti távolságot.