Papp Endre: A múlt erősebb, mint a jelen – Beszélgetés Hász Róberttel = Hitel, 2002/3. sz., http://www.hitelfolyoirat.hu/arch/0203/nevjegy.html

A múlt erősebb, mint a jelen
Beszélgetés Hász Róberttel
 
– Ismeretes, hogy a Vajdaságból települt át Magyarországra. S mintha származása, életútja nyomot hagyna írásain is: egyik hőse a katonaság, a háború elől menekül másik országba, a Végvár című könyvében bemutatott miliő is fölöttébb emlékeztet a hajdani, felbomlás előtti Jugoszláviára. Mennyiben befolyásolta, alakította szerzői szemléletét az ott szerzett élettapasztalat?
– Lényegesen. Életünkben adódnak határvonalak (szó szerintiek és átvitt értelműek), és időben minél közelebb állunk egy ilyen határvonalhoz, hajszálgyökereink annál inkább átnyúlnak a túloldalra. 1991-ben jöttem át Magyarországra, a Diogenész kertjét ’95–’96-ban írtam, vagyis elég közel álltam ehhez a bizonyos választóvonalhoz. Ez a regényen meg is látszik, amit egyetlen kritika sem mulasztott el megjegyezni, amikor a fülszövegen szereplő életrajzi adataimat beleolvasta a regény történetébe. Szinte minden kritika az életrajzomból indult ki. Részben persze jogosan, én mégis abban bíztam, hogy a regény azért ennél többet hordoz magában. Kerültem minden olyan helynevet, tulajdonnevet, ami a földrajzi behatárolást egyértelművé tenné. De – mint egy búvópatak – “átszivárogtam” a történetbe. A Végvárnál ugyanezt a módszert vagy hasonlót igyekeztem követni, de még inkább vigyáztam arra, hogy az empirikus szerző a lehető legkevésbé lógjon bele a szövegbe, ne azonosítsák megint velem a főhőst. Éppen ezért hagyattam le az életrajzot a fülszövegről – ami gyerekes dolog, tudom, hiszen aki ismer, amúgy is tudja, ki vagyok, honnan jöttem.
– A menekülés motívuma persze tágasabb dimenziót kap könyveiben. Alakjainak önmentése a jellemzően idegennek, távlattalannak láttatott környezetből való elszökést is magában foglalja. Miért szán ilyen hangsúlyos szerepet az otthontalanság jelentéskörének?
– Ha valaki életteret cserél, és főképp, ha ezt nem önként teszi, az otthontalanság, a sehova-sem-tartozás érzése elkerülhetetlen. Ez még ránk, határon túli magyarokra is igaz, akiknek van anyaországuk, ahova “haza” lehet térni, ha a helyzet úgy hozza. Csak hát a valóság mindig más, mint az elmélet. Hiába beszélünk azonos nyelvet, őrzünk magunkban közös történelmet, az elmúlt nyolcvan év mély barázdákat húzott közénk. Ezt mi sem vettük észre, amikor – az én korosztályom esetében a nyolcvanas években – turistaként jártunk át Magyarországra, de amint megpróbál egy határon túli letelepedni, beilleszkedni az anyaország “anyaölébe”, mostohagyereksége egy-kettőre a felszínre tör.
Egyébként ez az a kérdés, melyet a felolvasó körutak során a német és a francia olvasók is rendre feltettek. És én ezt nekik sem tudtam – számukra – világos módon elmagyarázni. Egy bécsi nem ugyanazt érzi Berlinben, amit egy újvidéki magyar Pesten. Egyetlenegy alkalommal, Lavalban, Bretagne-ban találkoztam valakivel, aki azt mondta, érti, miről beszélek. Amikor az ott jelenlevő közönség soraiból elhangzott a kérdés, mármint hogyan lehet az, hogy magyar létemre az első években otthontalannak éreztem magam Magyarországon, és én újfent, már-már reménytelenül, igyekeztem elmagyarázni azt, amit néhány nappal korábban Párizsban is lehetetlen volt, fölállt egy algériai születésű francia (nem arab, hanem algériai francia) hölgy, és megnyugtatott, hogy ő bizony nagyon is ért engem, és aztán, nem is nekem, hanem saját honfitársainak, mesélni kezdett arról, hogy amikor kislány korában a szüleivel el kellett hagynia Algériát, azt hitték, ha el is veszítették otthonukat, de legalább “haza”térhetnek, Franciaországba, az övéik közé. De nagyon hamar kiderült, szüleinek a munkahelyén, neki az iskolában, hogy ők bizony csak algériaiak, jöttment franciák, akik elveszik az itteniek kenyerét, és bizony gyakran visszakívánták őket oda, ahonnan jöttek. Azon az esten a közönség nem is feszegette tovább ezt a kérdést.
– Szembetűnő alkotói törekvése, hogy a múltnak legendákban, mondákban, mítoszokban fennmaradt rétegeit felelevenítse. Szövegei a feledés ellenében hatnak, ugyanakkor bizonyos fajta alternativitás is jellemzi őket: többször korunk “hivatalos” tudományosságával szemben foglalnak állást, sőt elmerészkednek a fantasztikum, a merész fantázia világába is. Manapság mintha egyre nagyobb igény mutatkozna az elképzelt csodás, varázsos világokra. Mi lehet ennek az oka, és mi az ön indíttatása? Azt hiszem, a megfelelő helyre fordulok a felvetéssel, hiszen határozottan az a benyomásom, hogy korunk ütőerén tartja a kezét.
– A fantasztikumhoz mindig is gyengéd szálak fűztek. Kamaszkorom óta – én ugyanis sci-fi novellákkal kezdtem “pályafutásomat”. Akkoriban – a nyolcvanas évek elejéről beszélek – létezett a “régi Jugóban”, pontosabban Zágrábban egy fantasztikus irodalmat publikáló folyóirat, a Sirius, talán az itteni, Kutzka Péter-féle Galaktika horvát megfelelője. A novellákat magyarul írtam, ők meg lefordították horvátra. Ellentétben a novelláimmal, amelyekből egyetlenegy sem maradt fönn, elkallódtak ezekben a zavaros időkben, még a fordító nevére is emlékszem, Zlatko Gliknak hívták. A sci-fit, ha nem is nőttem ki teljesen (a sci-fi filmeket ma is szívesen vadászom), éveim szaporodásával a “valós” világ vagy ahogy Hamvas Béla keleti kölcsönzéssel mondaná: a káprázat egyre inkább hatalmába kerített. Az ember előbb-utóbb felnő. Mégis, szinte képtelen vagyok úgy írni, hogy legalább egy kevés fantasztikumot ne csempésszek bele a történetbe. Számomra ezáltal válik szórakoztatóvá az írás, ami máskülönben borzasztóan unalmas és egyhangú tevékenység tud lenni – ha viszont valami számomra unalmas, azt nem tudom megírni. Ezért nem szoktam soha előre megtervezni/megszerkeszteni egy történetet: addig izgalmas az írás, amíg nem találom ki a végét. Onnantól kezdve már sietek, mint a maratoni futó, amikor végre megpillantja maga előtt a célszalagot.
Hogy a fantasztikum által megfűszerezett szövegek rendre szemben állnak korunk hivatalos tudományával, ez lényegükből fakad. Nem tűröm a dogmákat, sem az örök igazságoknak kikiáltott elméleteket, márpedig a mai tudomány szószólói engem egyre inkább a középkori hitvitázó szerzetesekre emlékeztetnek, ahol megfellebbezhetetlen tantételek álltak szemben megfellebbezhetetlen tantételekkel. Nem tehetek róla, de az ilyesmi mindig provokál.
– A Diogenész kertjében a múlt ciklikus szemlélete körvonalazódik. Történeteiben a kulturális korszakok váltásáról beszélnek, a régi pusztulásáról, feledésbe merüléséről. Jelenünket hanyatlónak ábrázolja, melyet a vég fenyegeti. Ebben a “katasztrofizmusban” mennyi az írói eszköz, a meghökkentés, az izgalomkeltés szándéka, illetve a saját filozófia, a meggyőződés?
– Filozófiában ne legyen meggyőződés. Máskülönben oda jutunk, mint a fenti válaszomban emlegetett hitvitázók. Hogy ismét Hamvast idézzem (újfent keleti kölcsönzéssel): a meggyőződés (főleg az ideológiai) korlátoz. Kerítés mögé zár, elszigetel. Egyébként is, minek alapján lehetne az embernek filozófiai meggyőződése? Én nagyon szeretem a filozófusokat, kihalásukkal eltűntek az utolsó szellemes gondolkodók is a föld színéről, bár ebben a korban nem is igen lenne helyük. Mégis, adott a filozófia bármilyen választ a leglényegesebb kérdésekre? Persze, hogy nem adhatott, a cél (lényegében, de rejtve) nem is ez volt soha, hanem a kérdések folytonos újrafeltevése, és, szinte mellesleg, elbíbelődtünk az etikával. Például. Vagy a társadalmak szerveződéseinek módjaival. Nem tagadom, rám nagy hatással volt Spengler, de nem mint valamilyen “igazság”, amire esetleg rájött, hanem a bizonyosság, amit a sorai bennem csak megerősítettek, hogy minden, ami a Földön megszületik, élőlény vagy élőlénynek alkotása (embernek birodalma, civilizációja), mulandó mint homokvár a vízparton. Ez az egyetlen meggyőződésem, de ezt azért nem nevezném “katasztrofizmusnak”, talán inkább relativizmusnak. Mindent a maga jelentőségében (jelentéktelenségében) kell figyelni. A Diogenészben egymás számára ismeretlen világok minősítik és relativizálják egymást. A párhuzamos világok felvonultatása írói eszköz és “filozófia” egyszerre.
– Ha van bizonyosság, akkor van kételkedés is. Titkokkal és rejtélyekkel szembesülünk, bármelyik elbeszélésébe is lapozunk bele. Legutóbbi regényében ugyan leleplezi az erődítmény létrehozásának rejtélyét, még sincs megoldás: a szereplők valóságérzését felborító titok megmarad. A realitás elbizonytalanodik, az idő egyenes vonalúsága elveszik. A kételyt és a bizonytalanságot mintha egyetemessé tágítaná ezáltal.
– A stabilitás, a változatlanság illúzió – de erről már beszéltem. A Végvár más, mint a Diogenész kertje. Az utóbbit – némi műfaji egyoldalúsággal – nevezhetjük ugyan fantasztikus regénynek, a szereplők mégis “reálisak” abban az értelemben, hogy tisztában vannak a világgal maguk körül – legalábbis ezt hiszik, és eszerint cselekszenek. A regénynek vannak világos belső törvényei, amelyekhez a figurák alkalmazkodhatnak. A Végvár inkább irracionális, mint maga a balkáni helyzet volt. A Végvár hősei tisztában vannak környezetük abszurditásával, mégsem tesznek ellene semmit. Elfogadják életük részeként. A regénybeli helyőrségbe igyekeztem a lehető legtöbbet belevinni az egykori – vagy éppen kimúlóban levő Jugoszlávia életérzéséből, hangulatából, de reméltem, hogy a regény “kilép” a balkáni keretek közül. A múlt nem csak ebben a térségben, és nem is csak nemzeti síkon zárhatja be az egyént. A múlt mindig sokkal erősebb, mint a jelen, mert a jelennel szemben a múlt sokarcú, sokféleképpen elmondható, átírható, folytatható, újraélhető. A maga képlékenységével lenyűgözi, leköti az embert, szó szerint rabul ejti áldozatát. A jelen és a múlt folyamatos harcban áll egymással az emberéért, és ez már nem csak “balkáni” problematika.
Számomra érdekes, hogy miként reagáltak a regényre itt, Magyarországon, és a Vajdaságban. Odaát nem mindenkinek tetszett, kezdve azzal a már közismert kifogással, hogy aki eljött hazulról, minek ír a háborúról? Mindenben van némi igazság, ebben is. Előreláthatólag a Végvár szeptemberben jelenik meg franciául, hát nagyon kíváncsi vagyok, hogy egy harmadik nézőpontból olvasva a regényt, mit tud nyújtani egy francia olvasónak, Európa nyugati végein.
– Az elbeszélői pozíciója minden elméleti megfontolástól függetlenül szilárd. A narrációt nem bizonytalanítja el, nem teszi kérdésessé a történet autonómiáját, önmagába záródását. Nem érintette meg a közelmúlt problematikája, az elbeszélő szerepének elbizonytalanodása, a történet egységének fenntarthatósága?
– Ennek a problémának a boncolgatása (szerintem) nem az író dolga. Régen rossz, ha nem így van. Akkor az a műveken is meglátszik.
Nem arról van szó, hogy netán az ösztönös írásmódot igyekszem mindenek fölé helyezni, de a másik véglet, a túlzottan is tudatos, kimódolt, irodalomelméletekkel megtámogatott “regény-írás” nem az én műfajom. Ezzel nem foglalkozom írás közben. A történet megteremti a maga stílusát, vagyis azt az írásmódot alkalmazom, amivel képes vagyok megragadni az adott történetet. Alkalmazkodom. De hogy mit alkalmazok, azt sosem befolyásolják éppen divatos irodalomelméleti problémák. Nem szégyellek “történetekről” beszélni. A történet, a mese minden irodalom alfája és ómegája – a történet a váz, amire mindent rá lehet építeni, a világirodalom remekei – Homérosztól Hellerig – történeteken keresztül beszéltek nekünk boldogságról, szenvedésről, hatalomról, háborúkról és békékről. Ezért maradtak fenn. Ennek ellenére természetesen foglalkoztatnak a történetmondás különböző változatai, lehetőségei. Elhangzott itt-ott, hogy a “mindentudó elbeszélő” avult módszerét alkalmazom. Sokat kísérleteztem ezzel. A mindentudó narrátor kiiktatása csak az énelbeszélésben vagy ironikus távolságteremtéssel lehetséges. Többször alkalmaztam a történetmondásnak e változatait, de a Végvárban mást próbáltam. A Végvár narrátora csak látszólag mindentudó. Ha valaki figyel rá, észreveheti, az látszik a történetben, amit a főhős, Livius lát. De Livius önmagát is mintegy “kívülről” figyeli, önmagát is “kintről” értelmezi. A Végvár harmadik személyű énelbeszélés. Kérdésére visszautalva tehát, sohasem az elbeszélői, hanem a kritikai pozíció bizonytalanodik el.
PAPP ENDRE